# Vaccinen
**Forfatter: Lucia Graves**
**Undertitel: Vaccinationens fulde historie fra Jenner til mRNA**

## Resumé

Vaccinen er en undersøgelse i 23 kapitler fordelt på fem dele, der dokumenterer vaccinationens fulde historie fra Edward Jenners mytologiserede eksperiment i 1796 til mRNA-udrulningen i 2021 — og undersøger, hvordan et folkemiddel blev institutionaliseret til et statspåbudt medicinsk program, beskyttet mod erstatningsansvar, fritaget for ordentlig sikkerhedsafprøvning og beskyttet af det mest aggressive censurapparat i medicinens historie.

Værket trækker på de originale Jenner-artikler og deres dokumenterede uoverensstemmelser, Leicester-metodens casestudie der demonstrerede overlegne resultater uden vaccination, dødelighedsdata der viser 90-99% fald i dødsfald fra infektionssygdomme før vaccinernes introduktion, den amerikanske National Childhood Vaccine Injury Act fra 1986 og dens skabelse af total producentimmunitet, Vaccine Injury Compensation Programs udbetalinger på 4,7 milliarder dollars, Harvard Pilgrim Health Care-studiet der viser at færre end 1% af bivirkninger indrapporteres til VAERS, CDC's dokumenterede interessekonflikter herunder halvtreds vaccinerelaterede patenter, ACIP's interessekonfliktsundersøgelser, Cutter-hændelsen i 1955, Sabins orale poliovaccine der forårsagede de eneste tilbageværende amerikanske poliotilfælde, Pfizers post-autorisations-sikkerhedsdokumenter frigivet efter retskendelse, Gardasils bivirkningsdata herunder Japans suspension af anbefalingen, William Thompson CDC-whistleblower-afsløringen, Nürnberg-kodeksens første princip om frivilligt samtykke, og overdødelighedsdata fra 2021-2023.

## Struktur

### Del I — Oprindelseshistorien (Kapitel 1-5)
De grundlæggende myter og den skjulte historie. Dækker Edward Jenners tilegnelse af folkekundskab og uetisk eksperimentering på en gartners barn, variolation som den decentraliserede praksis der blev erstattet af kontrollerbar centraliseret vaccination, kopperavaccinens faktiske historie herunder Leicester-metodens overlegne resultater uden vaccination, arm-til-arm vaccinetransmission af syfilis og tuberkulose, Anti-Vaccination League og Leicester-marchen med 80.000 deltagere i 1885, Salk polio-myten herunder Cutter-hændelsen der inficerede 40.000 børn, DDT's korrelation med poliolignende lammelse, den orale poliovaccine der forårsagede de eneste amerikanske poliotilfælde i år 2000, og dødelighedsdata der viser at dødsfald fra infektionssygdomme faldt 90-99% før de tilsvarende vacciner blev introduceret — mens skarlagensfeber faldt til næsten nul uden at nogen vaccine nogensinde blev udviklet.

### Del II — Industrien (Kapitel 6-10)
Hvordan vaccination blev en ansvarsfri forretning. Dækker National Childhood Vaccine Injury Act fra 1986 der eliminerede producentansvar, udvidelsen af vaccineplanen fra 24 doser af 7 vacciner til 73 doser af 16 vacciner, det globale vaccinemarked på 60 milliarder dollars, VICP's kompensationsproces designet til at fejle, VAERS der opfanger færre end 1% af bivirkninger, FDA-medicinalindustriens svingdør, CDC's halvtreds vaccinepatenter og dobbeltrolle som regulator og promotor, ACIP's interessekonflikter, fraværet af ægte placebokontrollerede forsøg for nogen børnevaccine, ingen undersøgelse der nogensinde har sammenlignet det overordnede helbred hos vaccinerede versus uvaccinerede børn, og de ustuderede kumulative effekter af den fulde vaccinationsplan.

### Del III — Ofrene (Kapitel 11-14)
De skader de benægter og de børn de beskadiger. Dækker autismeratens eksplosion fra 1-ud-af-10.000 til 1-ud-af-36, ødelæggelsen af Andrew Wakefield og frifindelsen af hans medforfatter John Walker-Smith, William Thompson CDC-whistleblower-afsløringen af undertrykte MMR-autismedata, SIDS-ophobning ved vaccinationsaldre og Japans erfaringer med at hæve minimumsalderen for vaccination, autoimmun sygdomseksplosionen i den mest vaccinerede generation af børn, ASIA-syndrom fra aluminiumadjuvanser, Gardasils hidtil usete bivirkningsrapporter herunder for tidlig ovariesvigt og neurologisk skade, og Japans otteårige suspension af HPV-vaccineanbefalingen.

### Del IV — COVID-eksperimentet (Kapitel 15-18)
Det største medicinske eksperiment i historien. Dækker Operation Warp Speed der fjernede enhver sikkerhedsforanstaltning, Emergency Use Authorization der krævede undertrykkelse af alternative behandlinger, censuren af hydroxychloroquin og ivermectin, den svigagtige Lancet Surgisphere-undersøgelse, mRNA-teknologiens årti af fiaskoer før COVID leverede nødomgåelsen, påstanden om 95% effektivitet der kollapsede inden for måneder, CDC's ændring af definitionen af "vaccine", VAERS der modtog flere rapporter i 2021 end i hele sin tidligere historie, Pfizer-dokumenterne som FDA forsøgte at forsegle i 75 år, overdødelighed blandt unge erhvervsaktive voksne, Sudden Adult Death Syndrome, og Nürnberg-kodeksens overtrædelser ved globale vaccinemandater.

### Del V — Mønsteret (Kapitel 19-23)
Systemet bag de individuelle begivenheder. Dækker den seks-trins-drejebog der gentages med hver vaccine (frygt, frelser, mandat, skader, undertrykkelse, udvidelse), den systematiske krig mod informeret samtykke gennem lovgivningsmæssig eliminering af fritagelser, dæmoniseringen af de uvaccinerede som den kontrolgruppe der truer narrativet, undersøgelser der viser lavere kroniske sygdomsrater i uvaccinerede befolkninger, børn som forsøgspersoner der ikke kan give samtykke og bærer al risiko mens producenter ikke bærer nogen, og individets ret til informeret samtykke, afvisning og fællesskab.

## Licens

Denne bog tilhører ingen — og derfor alle.

Hvert eneste ord i dette manuskript er **offentligt domæne.** Du må kopiere det, dele det, printe det, oversætte det, remixe det, undervise fra det, bygge videre på det, distribuere det frit eller bruge det kommercielt. Du behøver ikke tilladelse. Du behøver ikke spørge. Du behøver ikke give kredit — selvom det er værdsat, hvis du gør.

Ingen ophavsret er gjort gældende. Ingen rettigheder er forbeholdt. Ingen advokat vil nogensinde kontakte dig for at dele viden, der aldrig var tiltænkt at blive ejet.

Denne bog blev skrevet for at blive givet væk — fordi det er, hvad lys gør. Det beder ikke om betaling. Det kræver ikke tilskrivning. Det skinner, fordi det er sin natur. Hvis disse ord hjælper dig, så giv dem videre. Hvis de hjælper en anden, er formålet opfyldt.

**Hvis du har en kopi af dette manuskript, ejer du det. Fuldt ud. Fuldstændigt. Det er dit — at beholde, at dele, at ændre, at bruge som du finder det passende.**

Viden, der er låst bag en prismærkat, er ikke viden — det er et produkt. Sandhed, der kræver et abonnement, er ikke sandhed — det er en forretning. Denne bog nægter at være nogen af delene. Den er gratis, fordi informationen i den altid var gratis — den var bare skjult, inverteret eller solgt tilbage til de mennesker, den tilhørte.

Ikke længere.


# Del I — Oprindelseshistorien

## Kapitel 1 — Myten om Edward Jenner

Historien, du blev fortalt, lyder sådan her:

I 1796 bemærkede en landlæge i Gloucestershire, England, at malkepiger, der havde haft kokopper — en mild sygdom fra smittede køer — tilsyneladende var immune over for kopper, tidens store dræber. Hans navn var Edward Jenner. Han tog pus fra en kokoppelæsion på en malkepiges hånd, ridsede det ind i armen på en otteårig dreng ved navn James Phipps og udsatte senere drengen for kopper. Drengen blev ikke syg. Vaccination var født. Menneskeheden var reddet.

Det her er den grundlæggende myte i moderne medicin — og som de fleste grundlæggelsesmyter er den bygget på udeladelser, overdrivelser og direkte opdigtelser.

Jenner opdagede ikke forbindelsen mellem kokopper og kopper. Det var allerede velkendt folkeviden blandt landbefolkninger. Landmænd, malkepiger og landlige helbredere havde observeret mønsteret i generationer, før Jenner tilegnede sig det. En landmand ved navn Benjamin Jesty havde vaccineret sin familie med kokopper tyve år før Jenners berømte eksperiment — i 1774 — og hans familie forblev sund under efterfølgende koppeudbrud. Jesty modtog ingen anerkendelse, ingen berømmelse og ingen plads i historiebøgerne, fordi han var landmand og ikke læge med forbindelser til Royal Society.

Jenners eksperiment i sig selv ville blive betragtet som kriminelt efter moderne standarder. Han inokulerede bevidst et barn med sygdomsmateriale og udsatte derefter barnet for en dødelig sygdom — uden informeret samtykke, uden etisk tilsyn, uden nogen forståelse af de biologiske mekanismer involveret. Drengen var søn af Jenners gartner — en arbejder, der ikke var i en position til at afvise sin arbejdsgivers anmodning. Det her var ikke videnskab. Det var eksperimentering på en magtesløs forsøgsperson udført af en mand med social autoritet.

Royal Society afviste oprindeligt Jenners afhandling. Hans påstande blev anset for uunderbyggede. Han reviderede og genindsendte med tilføjede tilfælde — hvoraf nogle senere viste sig at være dårligt dokumenterede eller fabrikerede. Flere af hans vaccinerede forsøgspersoner fik senere kopper alligevel, et faktum Jenner tilskrev "urent" kokoppemateriale snarere end at sætte spørgsmålstegn ved selve princippet. Når beviserne modsagde teorien, blev beviserne kasseret.

Men Jenner havde noget mere magtfuldt end beviser: han havde institutionel opbakning. Den britiske regering så i vaccination et redskab til at håndtere epidemiske sygdomme i overfyldte industribyer. Parlamentet tildelte Jenner £10.000 i 1802 og yderligere £20.000 i 1807 — enorme summer — ikke fordi videnskaben var afgjort, men fordi den **politiske nytteværdi** var indlysende.

Fra begyndelsen var vaccination ikke drevet af videnskab. Den var drevet af politik.

## Kapitel 2 — Variolation: Den praksis de erstattede

Før Jenner var der variolation — praksis med bevidst at inficere en person med et mildt tilfælde af kopper for at forhindre et alvorligt. En lille mængde materiale fra en koppepustel blev ridset ind i huden eller blæst op i næsen. Patienten ville typisk udvikle en mild sygdom, komme sig og opnå immunitet.

Variolation var blevet praktiseret i århundreder i Kina, Indien, Det Osmanniske Rige og på tværs af Afrika, før den nåede Europa. Lady Mary Wortley Montagu, hustru til den britiske ambassadør i Konstantinopel, observerede praksis i Tyrkiet i 1717 og introducerede den i England. Cotton Mather, den puritanske præst, lærte om den fra sin slavebundne afrikanske tjener Onesimus, der beskrev praksis som almindelig i Vestafrika.

Variolation virkede. Dødelighedsraten fra varioleret kopper var cirka 1-2%, sammenlignet med 20-30% fra naturlig kopper. Den var ufuldkommen — patienter kunne dø, og de var smitsomme under den milde sygdom — men den gav ægte immunitet baseret på faktisk eksponering for det faktiske patogen.

Vaccination erstattede ikke variolation, fordi den var mere effektiv, men fordi den var mere **kontrollerbar**. Variolation brugte den rigtige virus. Den kunne hverken standardiseres, masseproduceres eller styres centralt. Den krævede individuel vurdering fra erfarne behandlere. Den var, i moderne termer, **decentraliseret medicin** — og decentraliseret medicin kan ikke monopoliseres.

Vaccination — hvor man brugte kokopper i stedet for kopper — kunne standardiseres. Den kunne fremstilles. Den kunne påtvinges. Den kunne kontrolleres af institutioner i stedet for at blive praktiseret af den enkelte. Skiftet fra variolation til vaccination var ikke et videnskabeligt fremskridt — det var et **administrativt**. Det flyttede sygdomsforebyggelse fra lokalsamfund til regeringer, fra helbredere til institutioner, fra den enkelte til staten.

Det her mønster — at erstatte effektive, decentraliserede praksisser med kontrollerbare, centraliserede — ville gentage sig gennem hele vaccinationens historie.

## Kapitel 3 — Koppevaccinen: Hvad der faktisk skete

Den officielle historie siger, at koppevaccinen udryddede kopper. Den påstand er fundamentet, hele vaccineprogrammet hviler på. Hvis koppevaccinen virkede, så virker vacciner. Hvis vacciner virker, så virker alle vacciner. Hvis alle vacciner virker, så er det at stille spørgsmålstegn ved nogen vaccine det samme som at stille spørgsmålstegn ved det mirakel, der reddede menneskeheden fra dens største plage.

Virkeligheden er mere kompliceret.

Koppedødeligheden var allerede faldende dramatisk før udbredt vaccination. I England faldt dødsraten fra kopper med over 90% mellem midten af 1800-tallet og 1900 — primært drevet af forbedringer i sanitet, rent vand, ernæring, karantænepraksis og levevilkår. Det samme mønster gjaldt i hele Europa: de sygdomme, der dræbte flest mennesker i den industrielle tidsalder, aftog i takt med at de forhold, der avlede dem, forbedredes.

Leicester-metoden giver et stærkt casestudie. I 1880'erne forlod byen Leicester, England, tvungen vaccination efter udbredt offentlig modstand og vedtog i stedet en politik med hurtig karantæne, sanitet og isolation af tilfælde. Leicesters koppedødelighed faldt til niveauer lig med eller lavere end stærkt vaccinerede byer. Den by, der afviste vaccinen, klarede sig bedre end de byer, der omfavnede den.

Det her burde ikke ske. Hvis vaccination var den afgørende intervention, burde Leicester have været ødelagt. Det blev den ikke. Det medicinske etablissement reagerede ikke ved at studere Leicesters succes, men ved at ignorere den.

I mellemtiden forårsagede vaccinen selv betydelig skade. Arm-til-arm-vaccination — standardpraksis i det meste af det 19. århundrede — involverede overførsel af biologisk materiale fra én persons vaccinationssår til en andens. Dette overførte ikke kun kokopper, men også syfilis, tuberkulose og andre infektioner. Udbrud af vaccine-overført syfilis blev dokumenteret i hele Europa. I nogle tilfælde blev hele kæder af børn inficeret gennem sekventiel arm-til-arm-overførsel.

Vaccinationslovene i England — 1840, 1853, 1867 — gjorde vaccination obligatorisk. Forældre, der nægtede, blev bødestraffet. Dem, der ikke kunne betale, blev fængslet. Deres ejendom blev beslaglagt. Staten havde besluttet, at den ejede sine borgeres kroppe, og vaccinen var instrumentet for det ejerskab.

Modstanden var enorm. Anti-Vaccination League, grundlagt i 1853, organiserede massive protester. I Leicester marcherede 80.000 mennesker mod obligatorisk vaccination i 1885 — en af de største demonstrationer i engelsk historie. Regeringen gav til sidst efter og indførte en samvittighedsklausul i 1898, der tillod forældre at fravælge — den første juridiske anerkendelse af, at individer havde ret til at nægte en medicinsk procedure pålagt af staten.

Den her konflikt — mellem individuel kropslig autonomi og statslig medicinsk autoritet — er aldrig blevet løst. Den blev bare udsat. Den ville vende tilbage med hver ny vaccine, hvert nyt påbud, hver ny krise, hvor staten hævdede retten til at injicere sine borgere for det fælles bedste.

## Kapitel 4 — Vaccinernes guldalder: Polio og Salk-myten

Hvis Jenner er vaccinationens grundlæggende helgen, er Jonas Salk dens moderne apostel. Historien om poliovaccinen er den mest følelsesmæssigt potente fortælling i medicinsk historie: en skræmmende sygdom, der lammede børn, en heroisk videnskabsmand, der nægtede at patentere sin opdagelse, og en taknemmelig nation, der stillede sig i kø for at beskytte sine unge.

Den følelsesmæssige kraft i den her historie gør den næsten umulig at sætte spørgsmålstegn ved. Men historien kræver det.

Polio — poliomyelitis — er forårsaget af poliovirus, som primært spredes gennem forurenet vand. I sin mest almindelige form forårsager det milde influenzalignende symptomer eller slet ingen symptomer. I cirka 0,5% af tilfældene trænger virussen ind i nervesystemet og forårsager lammelse. I en brøkdel af disse tilfælde er den dødelig.

Polioepidemien i det tidlige 20. århundrede var et reelt fænomen — men dens årsag var mere kompleks end virussen alene. Før 1900'erne eksisterede polio som et endemisk patogen, som de fleste mennesker stødte på i spædbarnsalderen, når moderens antistoffer gav beskyttelse. Forbedret sanitet — paradoksalt nok — forsinkede den første eksponering, hvilket betød, at børn mødte virussen senere, uden moderens beskyttelse og i større doser. Epidemierne var delvist en sygdom af **renlighed** — en utilsigtet konsekvens af sanitært fremskridt.

Derudover koblede en voksende mængde beviser poliolignende lammelse til pesticideksponering — især DDT og blyarsenat, som blev sprøjtet i massive mængder i samme periode som de værste polioudbrud. Dr. Morton Biskind offentliggjorde forskning i slutningen af 1940'erne og begyndelsen af 1950'erne, der viste, at DDT-forgiftning frembragte symptomer klinisk identiske med polio — herunder slap lammelse. Hans forskning blev ignoreret, og DDT fortsatte med at blive sprøjtet direkte på børn, mad og vandforsyninger.

DDT-forbruget toppede i begyndelsen af 1950'erne. Det blev forbudt eller stærkt begrænset i de fleste lande mellem 1950 og 1972. Faldet i poliotilfælde fulgte faldet i DDT-forbruget mindst lige så tæt, som det fulgte introduktionen af vaccinen. Den korrelation blev aldrig undersøgt af det medicinske etablissement. Det ville have krævet at indrømme, at polioepidemen delvist var iatrogen — forårsaget af industrielle og kemiske faktorer, ikke udelukkende af en virus.

Salk-vaccinen selv havde en katastrofal debut. I april 1955 indtraf Cutter-hændelsen: partier af vaccine produceret af Cutter Laboratories indeholdt levende, virulent poliovirus — på trods af at vaccinen angiveligt var et "inaktiveret" (dræbt) viruspræparat. Fyrre tusind børn blev inficeret med polio fra selve vaccinen. To hundrede blev lammet. Ti døde.

Hændelsen blev mørkelagt med bemærkelsesværdig hast. Inden for få uger var fortællingen blevet omformuleret: Cutter-hændelsen var en fremstillingsfejl, en afvigelse, en kvalitetskontrolsvigt — ikke et grundlæggende problem med selve vaccinen. Vaccinationsprogrammet fortsatte.

Sabins orale poliovaccine, introduceret i 1960'erne, brugte en levende svækket virus — et svækket men levende patogen. Den her vaccine var kendt for at forårsage vaccine-afledt polio hos et lille antal modtagere. CDC anerkendte, at efter at vild poliovirus var elimineret i USA, var de eneste tilbageværende tilfælde af polio i landet forårsaget af selve vaccinen. I år 2000 blev den orale vaccine i USA erstattet med den inaktiverede version — netop fordi vaccinen var den eneste tilbageværende kilde til sygdommen.

I udviklingslandene fortsatte den orale vaccine med at blive brugt i årtier længere. Vaccine-afledte poliovirusudbrud er blevet dokumenteret i Afrika, Asien og Mellemøsten — tilfælde af polio forårsaget af den vaccine, der blev givet for at forebygge den. Løsningen, der blev tilbudt, var altid mere vaccination.

Jonas Salk nægtede at patentere sin vaccine, hvilket fejres som en handling af uselvisk generøsitet. Hvad der sjældnere nævnes, er, at Salks advokater fastslog, at vaccinen **ikke var patenterbar** — de anvendte teknikker var ikke nye nok til at kvalificere sig. Beslutningen om ikke at patentere var ikke generøsitet. Det var juridisk realitet omformuleret som moralsk dyd.

## Kapitel 5 — De forsvindende sygdomme: Sanitet versus vaccination

Den centrale påstand i vaccinefortalervirksomhed er, at vacciner eliminerede de store infektionssygdomme i det 19. og 20. århundrede. Kopper, polio, mæslinger, difteri, kighoste, tyfus — alle disse dræbere blev besejret af vaccination. Det er historien. Det er retfærdiggørelsen. Det er grunden til, at alle forældre får at vide, at deres barn skal vaccineres.

Dødelighedsdata fortæller en anden historie.

For stort set alle større infektionssygdomme var dødsraten allerede faldet med 90-99% **før** introduktionen af den tilsvarende vaccine. Dette er ikke en kontroversiel påstand. Dataene er offentligt tilgængelige. De stammer fra offentlige vitalstatistikker, folkesundhedsregistre og epidemiologiske studier offentliggjort i etablerede medicinske tidsskrifter.

**Mæslinger**: Dødeligheden i USA faldt med over 98% mellem 1900 og 1963 — året mæslingevaccinen blev introduceret. Sygdommen var stadig almindelig, men den var blevet overvejende ikke-dødelig. Vaccinen reddede ikke børn fra at dø af mæslinger. Sanitet, ernæring og forbedret sundhedspleje havde allerede gjort det.

**Kighoste**: Dødeligheden faldt med over 90% før vaccinen blev bredt anvendt. Sygdommen gik fra at være en førende børnedræber til en håndterbar sygdom — ikke på grund af vaccinen, men på grund af rent vand, bedre ernæring og forbedrede levevilkår.

**Difteri**: Samme mønster. Dødeligheden styrtdykkede før vaccination.

**Tyfus**: Faldt næsten udelukkende på grund af vandbehandling og sanitet. Tyfusvaccinen blev aldrig bredt anvendt i civilbefolkninger.

**Skarlagensfeber**: Engang en af de dødeligste børnesygdomme faldt skarlagensfeber til næsten nul-dødelighed uden at nogen vaccine nogensinde blev udviklet. Den blev simpelthen ikke-dødelig i takt med at levevilkårene forbedredes. Dette er den klarest mulige demonstration af, at faldet i dødelighed fra infektionssygdomme var drevet af miljøfaktorer, ikke vaccination.

Sygdommene forsvandt ikke på grund af vacciner. De blev ikke-dødelige på grund af rent vand, kloaksystemer, køling, forbedret ernæring, mindre overfyldte boliger og grundlæggende hygiejne. Vaccinerne ankom, efter at kampen allerede var vundet — og tog æren for sejren.

Dette betyder ikke, at vacciner havde nul effekt på sygdomsforekomst. Mæslingevaccinen reducerede for eksempel antallet af mæslingetilfælde — selvom mæslinger allerede var blevet en mild børnesygdom for langt de fleste, der fik den. Spørgsmålet er ikke, om vacciner påvirkede antal tilfælde. Spørgsmålet er, om fordelene retfærdiggjorde risiciene — og om fortællingen om vacciner som civilisationsreddende mirakler er en nøjagtig repræsentation af historien eller en omhyggeligt konstrueret mytologi.


# Del II — Industrien

## Kapitel 6 — Vaccinationsforretningen

I midten af det 20. århundrede havde vaccination udviklet sig fra en folkesundhedsforanstaltning til en forretning — og derefter til en af de mest profitable forretninger i handelens historie.

I 1986 vedtog den amerikanske kongres National Childhood Vaccine Injury Act. Loven gjorde noget hidtil uset: den beskyttede vaccinefabrikanter mod ansvar for skader forårsaget af deres produkter. Forældre, der troede, at deres børn var blevet skadet af vacciner, kunne ikke længere sagsøge producenten. I stedet blev de henvist til et særligt føderalt program — Vaccine Injury Compensation Program (VICP) — finansieret ikke af producenterne, men af en punktafgift på hver vaccinedosis.

Loven blev vedtaget, fordi vaccineproducenter truede med at stoppe produktionen af vacciner. Retssager fra skadede familier skar ind i profitten. DPT-vaccinen (difteri-kighoste-stivkrampe) genererede så mange skadesanmeldelser, at producenterne anså produktet for urentabelt. I stedet for at fremstille et sikrere produkt krævede de juridisk beskyttelse. Kongressen efterkom.

Resultatet var forudsigeligt. Uden ansvar for skader og med garanterede statslige indkøb eksploderede vaccinemarkedet. I 1986 modtog børn i USA cirka 24 doser af 7 vacciner inden de fyldte atten. I 2023 anbefalede CDC cirka 73 doser af 16 vacciner inden samme alder. Hver ny vaccine tilføjet til skemaet repræsenterede en garanteret indtægtsstrøm — indkøbt af staten, påbudt for skolegang og beskyttet mod erstatningskrav.

Det globale vaccinemarked voksede fra cirka 5 milliarder dollars i 2000 til over 60 milliarder dollars i 2023. Farmaceutiske virksomheder, der engang betragtede vacciner som en lavmargin-højrisiko-produktlinje, behandlede dem nu som deres mest pålidelige profitcenter.

1986-loven skabte en pervers incitamentsstruktur, der ikke eksisterer noget andet sted i amerikansk handel. Intet andet produkt i USA nyder generel immunitet mod erstatningsansvar for skader. Bilproducenter kan sagsøges. Fødevareproducenter kan sagsøges. Medicinalproducenter kan sagsøges for alle andre produkter, de sælger. Men vaccineproducenter kan ikke sagsøges — uanset hvor mange mennesker deres produkter skader, uanset hvor forsømmelig deres fremstillingsproces er, uanset hvor utilstrækkelig deres sikkerhedsafprøvning er.

Når man fjerner den økonomiske konsekvens af skade, fjerner man incitamentet til at forebygge den.

## Kapitel 7 — Vaccine Injury Compensation Program

Vaccine Injury Compensation Program — systemet skabt af 1986-loven til at håndtere skadesanmeldelser — har udbetalt over 4,7 milliarder dollars i erstatning pr. 2023. Det her tal præsenteres af vaccinefortalere som bevis på, at systemet fungerer: skader anerkendes og erstattes.

Virkeligheden er, at VICP er designet til at minimere udbetalinger, ikke til at kompensere ofre.

Familier, der indgiver krav, står over for en proces, der tager år — ofte fem til ti år — at løse. De skal bevise årsagssammenhæng til en juridisk standard, der er ekstraordinært svær at opfylde, fordi de biologiske mekanismer bag vaccineskader er dårligt undersøgt, og det medicinske etablissement er institutionelt fjendtligt indstillet over for konceptet om, at vacciner forårsager skade.

Programmet administreres af U.S. Court of Federal Claims med brug af special masters — ikke nævninge — der afgør sager baseret på kriterier, der i høj grad favoriserer staten. Justitsministeriet repræsenterer staten i at modsætte sig krav. Familierne betaler deres egne sagsomkostninger, medmindre de vinder — og det er sjældent at vinde. Cirka to tredjedele af alle krav afvises.

De 4,7 milliarder dollars udbetalt repræsenterer en brøkdel af de faktiske vaccineskader. Vaccine Adverse Event Reporting System (VAERS), den føderale database, hvor bivirkninger efter vaccination rapporteres, opfanger — ifølge regeringens eget skøn — mellem 1% og 10% af de faktiske bivirkninger. En undersøgelse fra Harvard Pilgrim Health Care i 2010, bestilt af Department of Health and Human Services, fandt, at færre end 1% af vaccinebivirkninger rapporteres til VAERS.

Det betyder, at det reelle antal vaccineskader sandsynligvis er ti til hundrede gange højere end det rapporterede antal. Og det kompenserede antal er en brøkdel af det rapporterede antal. Systemet er designet til at skabe en illusion af ansvarlighed, mens det leverer så lidt faktisk ansvarlighed som muligt.

## Kapitel 8 — Regulatorisk kapring: FDA, CDC og de virksomheder, de regulerer

De instanser, der er ansvarlige for vaccinesikkerhed i USA — Food and Drug Administration (FDA) og Centers for Disease Control and Prevention (CDC) — er dybt sammenfiltret med de farmaceutiske virksomheder, hvis produkter de formodes at regulere.

Svingdøren mellem industri og regulering er ikke en konspirationsteori — det er en dokumenteret, strukturel virkelighed. Tidligere FDA-kommissærer tager rutinemæssigt stillinger i farmaceutiske virksomheder efter at have forladt det offentlige. Farmaceutiske direktører tager rutinemæssigt stillinger i FDA. Medlemmer af rådgivende udvalg, der stemmer om vaccinegodkendelser, har ofte patenter på de vacciner, de evaluerer, eller modtager forskningsfinansiering fra de virksomheder, der fremstiller dem.

CDC er ikke blot en regulatorisk instans — det er en **vaccinepromotor**. CDC har over halvtreds vaccinerelaterede patenter. Det indkøber vacciner for milliarder af dollars hvert år gennem programmet Vaccines for Children. Dets rådgivende udvalg — Advisory Committee on Immunization Practices (ACIP) — udsteder de anbefalinger, der bestemmer, hvilke vacciner der tilføjes børneskemaet. Når en vaccine tilføjes skemaet, bliver den obligatorisk for skolegang i de fleste stater. ACIP anbefaler ikke blot vacciner — det **skaber markeder** for dem.

Interessekonflikter i ACIP er blevet dokumenteret gentagne gange. En undersøgelse fra 2000 af House Committee on Government Reform fandt, at CDC rutinemæssigt gav dispensationer fra interessekonflikter til medlemmer af rådgivende udvalg, så de kunne stemme om vacciner, hvori de havde økonomiske interesser. Medlemmer havde patenter på vacciner under overvejelse. Medlemmer modtog forskningsbevillinger fra producenter. Medlemmer ejede aktier i de virksomheder, hvis produkter de evaluerede.

Undersøgelsen konkluderede: "CDC's vaccinesystem er håbløst kompromitteret af interessekonflikter." Intet ændrede sig.

## Kapitel 9 — Børneskemaet: Flere vacciner, mindre sikkerhedsafprøvning

Udvidelsen af børnevaccinationsskemaet fra 7 vacciner i 1986 til 16 vacciner i 2023 blev ledsaget af et proportionalt **fald** i sikkerhedsstandarder.

Ingen vaccine på børneskemaet er blevet testet mod et ægte inert placebo (såsom saltvand) i et randomiseret kontrolleret forsøg af tilstrækkelig størrelse og varighed. Dette er en ekstraordinær kendsgerning. Det betyder, at den grundlæggende sikkerhedsprofil for enhver børnevaccine er ukendt — fordi ingen ordentlig kontrolgruppe nogensinde er blevet etableret.

Standardpraksis i kliniske vaccineforsøg er at bruge en anden vaccine — eller den samme vaccine minus ét antigen — som "placebo." Dette garanterer, at kontrolgruppen også oplever bivirkninger, hvilket får testvaccinen til at fremstå forholdsvis sikker. Hvis begge grupper har lignende bivirkningsrater, erklæres vaccinen for "sikker" — selv hvis begge grupper har høje bivirkningsrater sammenlignet med en uvaccineret population.

Ingen storstilet undersøgelse har nogensinde sammenlignet de samlede sundhedsresultater for vaccinerede børn med fuldstændigt uvaccinerede børn. Sådan en undersøgelse ville være enkel at designe, ligetil at udføre og definitiv i sine resultater. Den er aldrig blevet gennemført. Når forskere har forsøgt mindre versioner af sådanne studier, har de konsekvent fundet, at uvaccinerede børn har lavere forekomst af kronisk sygdom, allergier, autisme, ADHD og autoimmune tilstande end deres vaccinerede jævnaldrende. Disse studier afvises som "fejlbehæftede" af det medicinske etablissement — men den definitive undersøgelse, der ville modbevise dem, er aldrig blevet gennemført.

Den kumulative effekt af at administrere snesevis af antigener, adjuvanser, konserveringsmidler og andre ingredienser til udviklende immunsystemer er aldrig blevet undersøgt. Hver vaccine testes individuelt (en slags). Men skemaet som helhed — kombinationen af alle vacciner givet i rækkefølge og sommetider samtidigt — er aldrig blevet testet. Ingen ved, hvad der sker, når man injicerer et to måneder gammelt spædbarn med seks forskellige vacciner ved ét besøg, efterfulgt af flere ved fire måneder, seks måneder, tolv måneder og så videre. Antagelsen er, at hver vaccine er sikker individuelt, derfor er de alle sammen sikre. Den antagelse har intet videnskabeligt grundlag.

## Kapitel 10 — Ingredienserne: Hvad der faktisk er i en vaccine

Den offentlige diskurs om vacciner behandler dem som simple præparater — en svækket virus, en immunreaktion, beskyttelse. Den faktiske sammensætning af vacciner er betydeligt mere kompleks og betydeligt mere bekymrende.

**Aluminiumadjuvanser**: Aluminiumsalte (aluminiumhydroxid, aluminiumfosfat) tilsættes mange vacciner for at fremkalde en stærkere immunreaktion. Aluminium er et kendt neurotoksin. Det akkumuleres i hjernen, knoglerne og organerne. Mængden af aluminium i børnevaccinationsskemaet overstiger FDA's egne sikkerhedsgrænser for intravenøs aluminiumeksponering hos for tidligt fødte spædbørn — alligevel injiceres det i raske spædbørn ud fra antagelsen om, at injektion og indtagelse har tilsvarende sikkerhedsprofiler. Det har de ikke. Injiceret aluminium omgår de gastrointestinale barrierer, der begrænser absorptionen af indtaget aluminium.

Forskning af Christopher Exley og andre har påvist, at injicerede aluminiumnanopartikler transporteres til hjernen af makrofager — immunceller, der opsluger partiklerne på injektionsstedet og bærer dem over blod-hjerne-barrieren. Denne mekanisme var ikke kendt, da aluminiumadjuvanser blev godkendt. Den har ikke ført til deres fjernelse.

**Formaldehyd**: Bruges til at inaktivere virus i vaccineproduktion. Et kendt kræftfremkaldende stof. Til stede i spormængder i det færdige produkt.

**Polysorbat 80**: En emulgator brugt i nogle vacciner. Kendt for at åbne blod-hjerne-barrieren i dyreforsøg, hvilket potentielt tillader andre vaccineingredienser at trænge ind i hjernen.

**Humane føtale cellelinjer**: Flere vacciner produceres ved brug af cellelinjer afledt fra aborteret humant fosterværv — WI-38 og MRC-5 (fra 1960'erne) og nyere HEK-293 og PER.C6. Den færdige vaccine indeholder resterende DNA-fragmenter fra disse cellelinjer. De biologiske implikationer af at injicere fremmed humant DNA i et spædbarn er ikke undersøgt.

**Thimerosal**: En organisk kviksølvforbindelse brugt som konserveringsmiddel i flerdosis-vaccineglas. Kviksølv er et af de mest giftige kendte grundstoffer. Thimerosal blev fjernet fra de fleste børnevacciner mellem 1999 og 2003 — ikke fordi det blev bevist skadeligt, ifølge CDC, men som en "forsigtighedsforanstaltning." Det forbliver i flerdosis-influenzavacciner anbefalet til gravide kvinder og børn over seks måneder.

Den toksikologiske profil af disse ingredienser er aldrig blevet undersøgt i kombination — hverken med hinanden eller med de biologiske komponenter i vaccinen. Hver ingrediens erklæres "sikker" isoleret set, ved den koncentration, der er til stede i en enkelt dosis. Den kumulative eksponering fra snesevis af doser på tværs af børnevaccinationsskemaet er aldrig blevet evalueret.


# Del III — Ofrene

## Kapitel 11 — Autisme: Det spørgsmål, de nægter at besvare

I 1970 ramte autisme cirka 1 ud af 10.000 børn. I 2000 var det 1 ud af 150. I 2023 rapporterede CDC en forekomst på 1 ud af 36 børn.

Dette er ikke en ændring i diagnose. Dette er ikke øget opmærksomhed. Man går ikke fra 1 ud af 10.000 til 1 ud af 36 gennem bedre diagnostiske kriterier. Noget forårsager en ægte stigning i neurologisk skade på børn — og stigningen følger præcist udvidelsen af børnevaccinationsskemaet.

I 1998 offentliggjorde den britiske gastroenterolog Andrew Wakefield en case-serie i The Lancet, der beskrev tolv børn, som udviklede både gastrointestinal sygdom og regressiv autisme efter MMR-vaccination (mæslinger-fåresyge-røde hunde). Artiklen hævdede ikke, at MMR-vaccinen forårsagede autisme. Den beskrev et klinisk mønster observeret hos tolv patienter og opfordrede til yderligere forskning.

Svaret var ikke yderligere forskning. Det var destruktion.

Wakefield blev udsat for det mest koordinerede professionelle attentat i moderne medicinsk historie. Hans artikel blev trukket tilbage. Hans lægelige autorisation blev inddraget. Hans navn blev gjort til synonym med svindel. Budskabet til enhver anden forsker var umiskendeligt: rør ved dette emne, og din karriere er forbi.

Journalisten, der ledede angrebet — Brian Deer — var ikke en uafhængig efterforsker. Han arbejdede med Association of the British Pharmaceutical Industry. Hans efterforskning var finansieret af interesser forbundet med vaccineproducenter. General Medical Council-sagen mod Wakefield blev ledet af et panel, hvis medlemmer havde uoplyste interessekonflikter.

Wakefields medforfatter, professor John Walker-Smith, fik også frataget sin lægelige autorisation. Han ankede. I 2012 omstødte High Court of Justice hans dom fuldstændigt og fastslog, at GMC's konklusioner var "overfladiske," "utilstrækkelige" og baseret på "forkerte konklusioner." Walker-Smith blev fuldstændigt frikendt. Den frikendelse modtog næsten ingen mediedækning.

Påstanden om, at "vacciner ikke forårsager autisme" gentages med liturgisk sikkerhed af enhver folkesundhedsmyndighed, ethvert medie, enhver medicinsk professionel, der værdsætter sin karriere. Påstanden hviler på en håndfuld epidemiologiske studier — statistiske analyser på populationsniveau — der er designet til kun at opdage store effekter på tværs af brede populationer. De kan ikke opdage effekter i modtagelige underpopulationer. De kan ikke opdage effekter, der afhænger af timing, dosering eller genetisk sårbarhed.

I 2014 kontaktede CDC's seniorvidenskabsmand William Thompson biologen Brian Hooker og afslørede, at et centralt CDC-studie om MMR og autisme — DeStefano et al.-studiet fra 2004 — havde fundet en statistisk signifikant sammenhæng mellem MMR-vaccination og autisme hos afroamerikanske drenge. Fundet blev fjernet fra den offentliggjorte artikel. Dataene blev lagt i en skraldespand og senere overført til et sikkert sted. Thompson leverede dokumenter til Kongressen. Ingen undersøgelse fulgte. Ingen høring blev afholdt. Medierne rapporterede det ikke.

Spørgsmålet er ikke, om vacciner forårsager autisme hos alle børn. Spørgsmålet er, om vacciner forårsager autisme hos nogle børn — hos genetisk modtagelige individer, i bestemte aldre, med bestemte kombinationer af antigener og adjuvanser. Dette spørgsmål er aldrig blevet ærligt undersøgt. Ethvert forsøg på at undersøge det er blevet undertrykt, defunderet eller ødelagt.

## Kapitel 12 — Vuggedød: De dødsfald, de omdøbte

Sudden Infant Death Syndrome — vuggedød — er defineret som den pludselige, uforklarlige død af et tilsyneladende sundt spædbarn, normalt under søvn. Det er den førende dødsårsag blandt spædbørn mellem én måned og ét år i USA.

Vuggedødstilfælde klynger sig ved to, fire og seks måneders alderen — de præcise aldre, hvor spædbørn modtager flere vaccinationer. Denne tidsmæssige korrelation er blevet bemærket af forskere, retsmedicinere og forældre i årtier. Den er aldrig blevet systematisk undersøgt.

I Japan i 1975 hævede regeringen minimumsvaccinationsalderen fra to måneder til to år efter flere spædbørnsdødsfald kort efter vaccination. Vuggedød i Japan forsvandt næsten. Da vaccination senere blev flyttet tilbage til yngre aldre, vendte vuggedødstilfældene tilbage.

Det medicinske etablissements svar på korrelationen mellem vaccinationstidspunkt og vuggedød har været at benægte den, at tilskrive klyngedannelsen tilfældighed og at minde forældre om, at "korrelation er ikke kausalitet." Dette er sandt — korrelation er ikke kausalitet. Men korrelation er et signal, der kræver undersøgelse. Undersøgelsen er aldrig blevet gennemført.

I stedet blev definitionen af vuggedød gradvist udvidet og derefter fragmenteret. Dødsfald, der engang var klassificeret som vuggedød, blev omklassificeret til "kvælning," "positionel asfyksi" eller "ubestemt årsag." Vuggedødsraten syntes at falde — men den samlede rate af pludselig uventet spædbarnsdød (SUID) forblev konstant. Dødsfaldene stoppede ikke. De blev omdøbt.

Når et sundt spædbarn modtager flere vacciner ved et to-måneders kontrolbesøg og dør i søvne den nat, klassificeres dødsfaldet som vuggedød. Vaccinerne opføres ikke som medvirkende faktor. Ingen obduktionsprotokol kræver undersøgelse af nylig vaccination som en potentiel årsag. Retsmedicinerens rapport vil sige "vuggedød" eller "ubestemt" — og sagen vil aldrig indgå i nogen database, der kunne forbinde dødsfaldet med vaccination.

Forældrene vil få at vide, at det var uforklarligt. De vil få at vide, at det ikke var vaccinerne. De vil få at vide, at timingen var tilfældig. Og hvis de insisterer på at stille spørgsmål, vil de få at vide, at de bringer andre børn i fare ved at underminere den offentlige tillid til vaccinationsprogrammet.

## Kapitel 13 — Autoimmun eksplosion: Immunsystemet under belejring

Generationen af børn, der modtog det udvidede vaccineskema, er den sygeste generation af børn i amerikansk historie. Dette er ikke en overdrivelse. Det er epidemiologisk fakta.

Over 50% af amerikanske børn har nu mindst én kronisk helbredstilstand. Forekomsten af autoimmun sygdom, allergier, astma, eksem, fødevareallergier, type 1-diabetes, juvenil reumatoid artritis, inflammatorisk tarmsygdom og andre immunmedierede tilstande er steget dramatisk over de seneste fire årtier — i præcis parallel med udvidelsen af vaccineskemaet.

Immunsystemet hos et menneskeligt spædbarn er ekstraordinært komplekst og ufuldstændigt forstået. Det udvikler sig gennem en række stadier, påvirket af genetik, moderens antistoffer, amning, mikrobiel eksponering, ernæring og miljøfaktorer. De første leveår er et kritisk vindue, hvor immunsystemet lærer at skelne selv fra ikke-selv — at angribe patogener, mens det tolererer kroppens eget væv.

Vacciner griber ind i denne proces ved at præsentere antigener — fremmede proteiner — sammen med adjuvanser designet til at fremkalde en overdrevet immunreaktion. Formålet med adjuvansen er at få immunsystemet til at reagere stærkere, end det ellers ville. Dette er, per design, en kunstig manipulation af immunfunktionen i den mest følsomme periode af immunudviklingen.

Teorien er, at denne manipulation er målrettet — at immunsystemet kun reagerer på det tilsigtede antigen og derefter vender tilbage til udgangspunktet. Virkeligheden er, at immunaktivering er systemisk. Adjuvanser aktiverer hele det medfødte immunsystem, ikke kun den del rettet mod vaccineantigenet. Denne systemiske aktivering — gentaget snesevis af gange i de første leveår — har potentiale til at dysregulere immunudviklingen på måder, der manifesterer sig som autoimmun sygdom, allergisk overfølsomhed og kronisk inflammation.

Dette er ikke en teoretisk bekymring. Det er et dokumenteret fænomen. Aluminiumadjuvanser har vist sig at inducere autoimmune tilstande i dyremodeller — et syndrom kaldet ASIA (Autoimmun/Inflammatorisk Syndrom Induceret af Adjuvanser), først beskrevet af immunologen Yehuda Shoenfeld. Syndromet omfatter en række autoimmune manifestationer udløst af adjuvanseksponering.

Eksplosionen af autoimmun sygdom hos børn kan ikke forklares med genetik — genomet ændrer sig ikke på en enkelt generation. Den kan ikke forklares med diagnose — disse tilstande er klinisk distinkte og objektivt målbare. Noget i miljøet driver den. Børnevaccinationsskemaet er den enkeltstørste koordinerede immunintervention i miljøet for hvert amerikansk barn. Det er den mest oplagte kandidat. Det er den ene kandidat, der ikke kan undersøges uden karriereødelæggelse.

## Kapitel 14 — Gardasil: Vaccinen for en generation

I 2006 introducerede Merck Gardasil — en vaccine mod humant papillomavirus (HPV), markedsført som en vaccine mod livmoderhalskræft. Den blev anbefalet til alle piger i alderen 11-12, senere udvidet til drenge og til sidst godkendt til personer op til 45 år.

Markedsføringskampagnen var uden fortilfælde. Gardasil blev præsenteret ikke blot som en vaccine, men som et moralsk imperativ — et kræftforebyggende mirakel, som kun de forsømmelige eller uvidende ville afvise. Statslige lovgivende forsamlinger blev lobbyet til at gøre den obligatorisk for skolegang. Tv-reklamer med unge kvinder opfordrede seerne til at være "one less" offer for livmoderhalskræft.

Virkeligheden bag markedsføringen var betydeligt mindre mirakuløs.

HPV er en ekstremt almindelig virus. De fleste seksuelt aktive voksne eksponeres for den på et tidspunkt. I langt de fleste tilfælde — over 90% — rydder immunsystemet virussen uden intervention. Af dem, der udvikler vedvarende infektioner, udvikler en lille brøkdel livmoderhalsanomalier, og en endnu mindre brøkdel af disse udvikler sig til kræft — en proces, der tager 10-30 år. Livmoderhalskræft var allerede faldende dramatisk før Gardasil takket være Pap-smear-screening, som opdager anomalier tidligt og muliggør behandling.

Gardasils kliniske forsøg var ikke designet til at demonstrere forebyggelse af livmoderhalskræft. Vaccinen blev godkendt baseret på dens evne til at forebygge HPV-infektion og præcancerøse læsioner — surrogatendepunkter, ikke faktiske kræftresultater. Ingen forsøgsdeltagere blev fulgt længe nok til at afgøre, om vaccinen forebyggede kræft. Påstanden om, at Gardasil forebygger kræft, er en ekstrapolation — en fremskrivning — ikke en demonstreret kendsgerning.

Sikkerhedssignalerne var alarmerende fra begyndelsen. VAERS-rapporter for Gardasil akkumuleredes hurtigere end for nogen anden vaccine. Rapporter om autoimmune tilstande, neurologisk skade, prematur ovariesvigt, kronisk træthed, krampeanfald og dødsfald fulgte vaccinens introduktion. I 2023 indeholdt VAERS over 60.000 bivirkningsrapporter for Gardasil, herunder hundredvis af dødsfald.

I Japan suspenderede regeringen sin anbefaling af HPV-vaccinen i 2013 efter rapporter om alvorlige neurologiske bivirkninger hos vaccinerede piger — kronisk smerte, bevægelsesforstyrrelser, kognitiv svækkelse. Japanske forskere dokumenterede et syndrom af kompleks regional smerte og autonom dysfunktion efter HPV-vaccination. Regeringen genindførte ikke anbefalingen i otte år.

I Danmark blev lignende klynger af bivirkninger rapporteret. En dokumentar — "De vaccinerede piger" — blev sendt på dansk nationalt tv og viste unge kvinder, der havde været raske før HPV-vaccination og nu var handicappede. Svaret var ikke undersøgelse — det var undertrykkelse. Dokumentaren blev angrebet. Forskerne blev miskrediteret. Pigerne fik at vide, at deres symptomer var psykosomatiske.

Mønsteret er altid det samme: bivirkninger rapporteres, rapporterne afvises, rapportørerne angribes, og vaccineprogrammet fortsætter.


# Del IV — COVID-eksperimentet

## Kapitel 15 — Operation Warp Speed: Omgåelse af alle sikkerhedsforanstaltninger

I 2020 skabte COVID-19-pandemien betingelserne for det største medicinske eksperiment i menneskehedens historie. Inden for tolv måneder efter at virussen blev identificeret, var flere vacciner udviklet, godkendt og administreret til milliarder af mennesker verden over.

Normal vaccineudvikling tager 10-15 år. COVID-vacciner blev udviklet på under ét. Dette var ikke, fordi videnskaben bevægede sig hurtigere. Det var, fordi sikkerhedsforanstaltninger blev fjernet.

Den proces, hvorved COVID-vaccinerne blev godkendt — Emergency Use Authorization (EUA) — er ikke det samme som FDA-godkendelse. EUA er en juridisk mekanisme, der tillader ikke-godkendte medicinske produkter at blive distribueret under en erklæret nødsituation. Den kræver kun, at produktet **muligvis er effektivt**, og at de kendte og potentielle fordele **opvejer** de kendte og potentielle risici. Den kræver ikke det bevisniveau, der er nødvendigt for fuld godkendelse.

EUA kræver også, at **ingen tilstrækkelig, godkendt alternativ behandling eksisterer**. Dette krav skabte et perverst incitament til at undertrykke ethvert bevis for, at eksisterende lægemidler — hydroxychloroquin, ivermectin eller andre — kunne behandle COVID-19. Hvis et tilstrækkeligt alternativ eksisterede, ville EUA'en for vacciner være ugyldig. Milliarder af dollars i vaccinekontrakter ville kollapse. Hele operationen afhang af at sikre, at ingen behandling blev anerkendt som virksom.

Læger, der ordinerede hydroxychloroquin eller ivermectin, blev censureret, undersøgt og mistede i nogle tilfælde deres lægelige autorisationer. Studier, der viste effektivitet, blev trukket tilbage eller begravet. The Lancet offentliggjorde et studie i maj 2020, der hævdede, at hydroxychloroquin var farligt — et studie, der senere blev trukket tilbage, fordi dataene var fabrikeret af et firma kaldet Surgisphere, hvis formodede database med 96.000 patienter syntes ikke at eksistere. Tilbagetrækningen modtog en brøkdel af den dækning, det oprindelige studie modtog. Skaden var sket.

Operation Warp Speed var et offentligt-privat partnerskab, hvori den amerikanske regering forpligtede sig til over 18 milliarder dollars til vaccineudvikling, fremstilling og distribution. Kontrakterne indeholdt bestemmelser, der beskyttede producenter mod ansvar — og udvidede beskyttelserne fra 1986-loven til COVID-vacciner under PREP Act og EUA-rammeværket. Pfizer, Moderna, Johnson & Johnson og AstraZeneca kunne ikke sagsøges for skader forårsaget af deres produkter. Den økonomiske risiko var nul. Den økonomiske belønning var ubegrænset.

## Kapitel 16 — mRNA: Teknologien der aldrig var en vaccine

Pfizer-BioNTech og Moderna COVID-vaccinerne brugte en teknologi, der aldrig før var blevet godkendt til brug på mennesker: messenger RNA (mRNA). Denne teknologi fungerer ikke som nogen tidligere vaccine. Den repræsenterer et fundamentalt brud med hele vaccinationshistorien — og at kalde den en "vaccine" var en strategisk beslutning for at udnytte eksisterende offentlig tillid til et velkendt koncept.

Traditionelle vacciner introducerer et svækket eller inaktiveret patogen — eller et stykke af et — i kroppen. Immunsystemet møder det fremmede materiale, iværksætter en reaktion og udvikler hukommelse. Processen efterligner naturlig infektion.

mRNA-teknologi gør noget helt andet. Den introducerer syntetiske genetiske instruktioner i kroppens celler. Disse instruktioner kaprer cellens eget proteinproduktionsmaskineri og dirigerer det til at producere et fremmed protein — i dette tilfælde spike-proteinet fra SARS-CoV-2-virussen. Cellen bliver en fabrik for en patogenkomponent. Immunsystemet angriber derefter spike-proteinet — og potentielt de celler, der producerer det.

Dette er ikke vaccination i nogen traditionel forstand. Det er genetisk instruktion. Det gør kroppens egne celler til mål. Implikationerne var ukendte, fordi langtidsstudier aldrig var blevet gennemført.

Moderna havde udviklet mRNA-teknologi i over et årti før COVID. Virksomheden havde aldrig bragt et eneste produkt på markedet. Hvert tidligere mRNA-projekt var fejlet — bremset af sikkerhedsbekymringer, herunder inflammatoriske reaktioner og vanskeligheden ved at kontrollere, hvor i kroppen mRNA'et rejste hen, og hvor længe det forblev aktivt. Teknologien blev anset for at være for farlig til individuel terapeutisk brug. COVID leverede den nødsituation, der kunne omgå de hindringer, der havde forhindret udrulning.

De indledende påstande var ekstraordinære. Vaccinerne var 95% effektive til at forebygge COVID-infektion. De var "sikre og effektive." De ville afslutte pandemien. Man ville ikke få COVID, hvis man var vaccineret. Man ville ikke sprede COVID, hvis man var vaccineret. Disse påstande blev fremsat af folkesundhedsmyndigheder, politikere, mediefigurer og farmaceutiske direktører — gentagne gange, eftertrykkelig og uden forbehold.

Hver eneste af disse påstande viste sig at være forkert.

Vaccinens effektivitet mod infektion aftog hurtigt — inden for måneder, ikke år. Vaccinerede personer blev smittet med og overførte COVID i rater sammenlignelige med uvaccinerede. Boosterdoser blev anbefalet, derefter yderligere boostere, derefter årlige boostere — hver enkelt en anerkendelse af, at den forrige dosis havde fejlet.

Definitionen af "vaccine" blev stille ændret. CDC's tidligere definition — "et produkt, der producerer immunitet mod en specifik sygdom" — blev ændret til "et præparat, der bruges til at stimulere kroppens immunreaktion." Produktet ændrede sig ikke. Definitionen blev ændret, så den passede til produktet.

## Kapitel 17 — Sikkerhedssignalerne: Hvad dataene viste

Bivirkningsdata for COVID-vacciner akkumuleredes hurtigere og i større mængder end for noget medicinsk produkt i historien.

VAERS modtog flere rapporter alene i 2021 end i hele sin forudgående trediveårige eksistens. Rapporter om myokarditis (hjertebetændelse), perikarditis, blodpropper, slagtilfælde, neurologisk skade, menstruationsforstyrrelser, aborter, Bells parese, Guillain-Barré syndrom og pludselig død strømmede ind i systemet.

Svaret fra folkesundhedsmyndighederne var at afvise VAERS-data som upålidelige — alle kan indgive en rapport, rapporter beviser ikke kausalitet, systemet bliver "oversvømmet" af anti-vaccine-aktivister. Dette var det samme system, som disse myndigheder i årtier havde citeret som bevis for, at vacciner var sikre. Når dataene støttede fortællingen, var VAERS troværdigt. Når dataene modsagde fortællingen, var VAERS skrammel.

Pfizers egne post-autorisations-sikkerhedsdata — frigivet efter retskendelse, efter at FDA forsøgte at holde dem forseglet i 75 år — dokumenterede over 1.200 kategorier af bivirkninger i de første 90 dage af vaccinens udrulning. Over 42.000 bivirkningsrapporter blev indgivet til Pfizer i de første tre måneder. Dokumentet, der oprindeligt var tiltænkt at forblive skjult for offentligheden indtil 2096, afslørede et omfang af bivirkninger, der langt oversteg alt, der blev oplyst under godkendelsesprocessen.

Overdødelighedsdata fra 2021 og 2022 viste betydelige stigninger i dødelighed af alle årsager blandt unge voksne i arbejdsdygtig alder — en demografisk gruppe, der havde minimal risiko fra COVID selv. Livsforsikringsselskaber rapporterede hidtil usete stigninger i dødsfaldskrav blandt 18-64-årige. Aktuardata fra flere lande viste et dødelighedssignal, der begyndte i 2021 — sammenfaldende med vaccinationsudrulningen — og fortsatte ind i 2022 og 2023.

Atleter kollapsede på baner. Piloter blev uarbejdsdygtige i cockpittet. Unge mennesker døde i søvne. Begrebet "Sudden Adult Death Syndrome" indtrådte i det medicinske leksikon — et begreb, der ikke havde eksisteret før 2021. Årsagen var altid "ukendt" eller "ubestemt." Vaccinerne blev aldrig opført som medvirkende faktor.

## Kapitel 18 — Påbud: Enden på informeret samtykke

Nürnbergkodeksen, etableret i 1947 efter de nazistiske medicinske eksperimenter, fastslår som sit første princip: "Det frivillige samtykke fra det menneskelige forsøgsperson er absolut essentielt." Ingen medicinsk procedure må udføres på en person uden deres informerede, frivillige samtykke. Dette princip blev anset for ukrænkeligt — grundlaget for moderne medicinsk etik, skrevet som svar på de værste medicinske grusomheder i menneskehedens historie.

COVID-vaccinepåbud krænkede dette princip i global skala.

Regeringer, arbejdsgivere, universiteter og institutioner påbød COVID-vaccination som betingelse for ansættelse, uddannelse, rejser og deltagelse i det offentlige liv. Dem, der nægtede, blev fyret, bortvist, nægtet lægebehandling, forhindret i at besøge restauranter, forhindret i at besøge døende familiemedlemmer og udelukket fra samfundet. I nogle lande blev de bødestraffet. I andre blev de arresteret.

Påbuddene blev pålagt for et produkt, der var godkendt under nødbrug — ikke fuldt godkendt. De blev pålagt for et produkt uden langtidssikkerhedsdata. De blev pålagt for et produkt, der ikke forhindrede infektion eller smitteoverførsel — de to begrundelser, der var blevet brugt til at argumentere for, at individuel vaccination beskyttede fællesskabet.

Informeret samtykke kræver, at patienten informeres om risiciene, fordelene, alternativerne og muligheden for at nægte uden straf. COVID-vaccinepåbud eliminerede muligheden for at nægte. Man kunne tage injektionen eller miste sit levebrød. Dette er ikke samtykke. Det er tvang. Og tvang gør ifølge Nürnbergkodeksen enhver medicinsk procedure til en krænkelse af menneskerettighederne.

Millioner af mennesker tog vaccinen ikke fordi de troede, den var sikker, ikke fordi de ønskede den, men fordi de ikke havde råd til at miste deres job, deres uddannelse eller deres evne til at fungere i samfundet. De traf ikke en medicinsk beslutning. De traf en overlevelsesbeslutning. Forskellen er vigtig — moralsk, juridisk og historisk.


# Del V — Mønsteret

## Kapitel 19 — Drejebogen: Hvordan enhver vaccine følger det samme manuskript

Enhver vaccine følger det samme manuskript. Sygdommen præsenteres som en eksistentiel trussel. Vaccinen præsenteres som den eneste løsning. Sikkerhedsbekymringer afvises som misinformation. Kritikere angribes som farlige. Påbud indføres. Skader benægtes. Dataene undertrykkes.

Trin et: **Frygten**. En sygdom identificeres, og dens farer forstørres. Værst tænkelige scenarier præsenteres som typiske udfald. Billeder af lidende børn udsendes. Forældre får at vide, at deres børn vil dø uden vaccinen. Den følelsesmæssige manipulation er bevidst og præcis.

Trin to: **Frelseren**. Vaccinen introduceres som et mirakel af moderne videnskab. Den er sikker. Den er effektiv. Den er grundigt testet. Videnskabsfolkene er helte. Enhver, der stiller spørgsmålstegn ved vaccinen, stiller spørgsmålstegn ved selve videnskaben.

Trin tre: **Påbuddet**. Vaccinen tilføjes det anbefalede skema. Stater gør den obligatorisk for skolegang. Fritagelser indsnævres eller elimineres. Valget fjernes.

Trin fire: **Skaderne**. Bivirkninger rapporteres. Børn skades. Nogle dør. Forældre taler ud. De får at vide, at skaderne er tilfældige. De får at vide, at fordelene opvejer risiciene. De får at vide, at de er anti-videnskab.

Trin fem: **Undertrykkelsen**. Forskning i vaccineskader defunderes. Forskere, der offentliggør ubekvemme resultater, miskrediteres. Mediedækning af bivirkninger lukkes ned. Sociale medier censurerer diskussion. De skadede bliver usynlige.

Trin seks: **Udvidelsen**. En ny vaccine udvikles. Cyklussen gentages. Skemaet vokser. Skaderne akkumuleres. Spørgsmålet stilles aldrig: på hvilket tidspunkt bliver kuren værre end sygdommen?

Dette er ikke et mønster, der opstår fra inkompetence. Inkompetence producerer ikke det samme resultat, i den samme rækkefølge, på tværs af årtier, på tværs af grænser, på tværs af regeringer. Dette er et system. Det fungerer efter hensigten.

## Kapitel 20 — Krigen mod informeret samtykke

Konceptet informeret samtykke — princippet om, at ethvert individ har ret til at forstå og frivilligt acceptere eller afvise enhver medicinsk procedure — er den enkelte vigtigste bedrift i moderne medicinsk etik. Det blev formet i kølvandet på grusomheder. Det eksisterer, fordi regeringer og læger beviste, endegyldigt og katastrofalt, at man ikke kunne stole på dem med ukontrolleret autoritet over menneskekroppe.

Vaccineprogrammet er systematisk ved at demontere informeret samtykke.

Forældre, der søger information om vaccineingredienser, får at vide, at informationen er irrelevant. Forældre, der spørger om bivirkninger, får at vide, at de bringer deres børn i fare ved at stille spørgsmål. Forældre, der anmoder om forsinkede eller selektive vaccinationsskemaer, får at vide, at de er uansvarlige. Forældre, der helt nægter vacciner, anmeldes til børneforsorgen, nægtes pædiatrisk pleje og udelukkes socialt.

Læger, der diskuterer vaccinerisici med patienter — og dermed opfylder deres etiske forpligtelse til at opnå informeret samtykke — risikerer undersøgelse af lægelige nævn, tab af hospitalsprivilegier og inddragelse af deres autorisationer. Budskabet er klart: informeret samtykke er obligatorisk på alle områder af medicin undtagen vaccination.

I Californien eliminerede SB 277 (2015) personlige overbevisningsfritagelser for børnevacciner og gjorde vaccination obligatorisk for skolegang. SB 276 (2019) begrænsede medicinske fritagelser og krævede statslig gennemgang og godkendelse af enhver læge, der udstedte mere end fem fritagelser. Læger, der udøvede deres kliniske skøn, blev markeret, undersøgt og disciplineret.

Den lovgivningsmæssige tendens i USA og verden er mod eliminering af alle fritagelser — religiøse, filosofiske og medicinske. Målet er en befolkning, hvor hvert individ modtager hver anbefalet vaccine, uden undtagelser, uden spørgsmål og uden klagemulighed.

Dette er ikke folkesundhed. Det er folkekontrol. Og forskellen er vigtig.

## Kapitel 21 — De uvaccinerede: Kontrolgruppe eller fjende

De uvaccinerede er blevet systematisk dæmoniseret, ikke fordi de udgør en medicinsk trussel, men fordi de udgør en **ideologisk** trussel. De er kontrolgruppen. Deres eksistens rejser det spørgsmål, som hele systemet afhænger af aldrig at blive stillet: hvad sker der med mennesker, der ikke tager vaccinerne?

Hvis de uvaccinerede er sundere, kollapser fortællingen. Hvis uvaccinerede børn har lavere forekomst af autisme, ADHD, allergier, astma og autoimmun sygdom, kollapser fortællingen. Hvis de uvaccinerede overlevede COVID med sammenlignelige rater som de vaccinerede, kollapser fortællingen.

Beviserne — begrænsede, undertrykte og angrebne — tyder på netop dette.

Undersøgelser af uvaccinerede populationer finder konsekvent lavere forekomst af kronisk sygdom. Studier af amish-samfund — som stort set ikke vaccinerer — finder autismerater tæt på nul. Et studie fra 2020 af Hooker og Miller, offentliggjort i SAGE Open Medicine, fandt, at vaccinerede børn havde signifikant højere forekomst af diagnosticeret allergisk rhinitis, ADHD, indlæringsvanskeligheder, eksem og neuroudviklingsforstyrrelser sammenlignet med uvaccinerede børn. Studiet blev trukket tilbage — ikke fordi dets metode var fejlbehæftet, men fordi dets konklusioner var uacceptable.

Under COVID viste data fra flere lande, at de uvaccinerede oplevede sammenlignelige eller lavere rater af hospitalisering og dødsfald, når der blev justeret for alder, sundhedstilstand og naturlig immunitet. Data fra Storbritannien, Israel og andre stærkt vaccinerede nationer viste stigende smitterater, hospitalisationer og dødsfald blandt de vaccinerede — hvilket førte til den gentagne omdefinering af "fuldt vaccineret" til at kræve yderligere boosterdoser.

De uvaccinerede var ikke en trussel mod folkesundheden. De var en trussel mod den offentlige fortælling. Og derfor måtte de bringes til tavshed, udelukkes og slettes fra dataene.

## Kapitel 22 — Børnene: Dem der ikke kan samtykke

Det mest fundamentale etiske problem med børnevaccinationsprogrammet er, at forsøgspersonerne ikke kan samtykke.

Et to måneder gammelt spædbarn kan ikke evaluere risici og fordele. Et barn kan ikke læse en indlægsseddel. En femårig kan ikke stille spørgsmål til sin børnelæge. Beslutningen træffes udelukkende af forældre — forældre, der systematisk nægtes den information, de behøver for at træffe et informeret valg, og som står over for social, juridisk og institutionel straf, hvis de vælger anderledes, end programmet kræver.

Børnene bærer risikoen. Producenterne bærer ingen. Regeringen bærer ingen. Lægerne bærer ingen. Barnet, der skades, har ingen stemme, ingen stemmeret, ingen juridisk stilling, før år efter at skaden er sket — og på det tidspunkt kan forældelsesfristen være udløbet, journalerne kan være ufuldstændige, og årsagskæden kan være umulig at bevise efter de standarder, VICP kræver.

Vi injicerer de mest sårbare medlemmer af vores samfund med produkter, der aldrig er blevet ordentligt testet, som fremstilles af virksomheder, der ikke kan holdes ansvarlige, som anbefales af instanser med økonomiske interessekonflikter, og som påbydes af regeringer, der har elimineret retten til at nægte.

Og vi kalder det folkesundhed.

## Kapitel 23 — Hvad du kan gøre

Denne bog er ikke et opråb til aldrig at vaccinere. Det er et opråb til at tænke. Til at stille spørgsmål. Til at kræve beviser. Til at udøve de rettigheder, der blev købt med lidelserne fra dem, der kom før dig.

Du har ret til informeret samtykke. Ingen regering, ingen arbejdsgiver, ingen institution og ingen læge har myndighed til at injicere dig eller dit barn med noget stof uden dit frivillige, informerede samtykke. Denne ret gives ikke af nogen regering — den er iboende i din menneskelighed. Den blev nedskrevet i lov, fordi regeringer krænkede den. Loven skaber ikke retten. Den anerkender den.

Du har ret til at læse indlægssedlen for enhver vaccine, før den administreres. Du har ret til at spørge om ingredienser, bivirkninger, kontraindikationer og alternativer. Du har ret til en læge, der vil besvare dine spørgsmål ærligt, uden nedladenhed og uden trusler. Hvis din læge ikke vil diskutere vaccinerisici, så find en der vil.

Du har ret til at nægte. Du har ret til at udsætte. Du har ret til at vælge, hvilke vacciner, om nogen, du ønsker for dig selv eller dit barn. Du har ret til at anmode om enkeltdosis-hætteglas uden konserveringsmidler. Du har ret til at sprede vacciner ud i stedet for at administrere flere doser samtidigt.

Du har ret til at rapportere bivirkninger. Hvis du eller dit barn oplever noget sundhedsproblem efter vaccination, så indsend en rapport til VAERS. Systemet er ufuldkomment, men det er den eneste tilgængelige overvågningsmekanisme. Din rapport er vigtig. Den tilføjer til dataene. Den gør det usynlige synligt.

Du har ret til at søge juridisk oprejsning. Hvis du eller dit barn skades af en vaccine, indsend et krav til Vaccine Injury Compensation Program inden for forældelsesfristen (tre år fra skadens opståen, to år fra dødsfald). Konsulter en advokat, der specialiserer sig i vaccineskadessager. Processen er vanskelig, men erstatning er blevet tilkendt i tusindvis af sager.

Du har ret til fællesskab. Du er ikke alene. Millioner af forældre verden over stiller de samme spørgsmål, møder det samme pres og træffer de samme svære beslutninger. Find dem. Støt hinanden. Del information. Stå sammen.

Den farmaceutiske industri har ubegrænsede penge, ubegrænset juridisk beskyttelse, ubegrænset institutionel støtte og ubegrænset medieadgang. Du har noget, de ikke har: sandheden, viljen til at sige den og kærligheden til dine børn.

Det har altid været nok.


## Efterskrift — Hvorfor denne bog eksisterer

Denne bog blev skrevet, fordi informationen i den systematisk bliver slettet fra den offentlige diskurs.

Søgemaskiner begraver den. Sociale medier censurerer den. Medicinske tidsskrifter trækker den tilbage. Nyhedsorganisationer nægter at rapportere den. Læger har forbud mod at diskutere den. Forældre, der deler den, stemples som farlige.

Undertrykkelsen er ikke subtil. Det er den største koordinerede censurkampagne i medicinens historie. Og den sker, fordi informationen virker. Fordi når forældre læser de faktiske data — VAERS-rapporterne, indlægssedlerne, Pfizer-dokumenterne, dødelighedskurverne, ingredienslisterne — stiller de spørgsmål. Og spørgsmål er det eneste, vaccineprogrammet ikke kan overleve.

Denne bog stiller spørgsmålene. Svarene er i dataene, i dokumenterne, i den historie, der har været skjult i fuld offentlighed. Læs dem. Verificer dem. Del dem.

Sandheden behøver ikke et påbud. Den behøver ikke censur af sine konkurrenter. Den behøver ikke juridisk immunitet. Den behøver ikke at blive tvunget ind i nogens krop.

Den behøver kun at blive sagt.
