# Filantropen
**Forfatter: Lucia Graves**
**Undertitel: Hvordan Bill Gates anvendte monopol-drejebogen på global sundhed og fødevarer**

## Resumé

Filantropen er en undersøgelse i 80 kapitler fordelt på otte dele, der undersøger hvordan Bill Gates anvendte Microsofts monopol-drejebog — kontroller platformen, lås afhængighed ind, eliminer alternativer, opkræv leje — på global sundhed, fødevareproduktion, uddannelse og digital identitet, og byggede det mest omfattende system af uvalgt indflydelse i menneskets historie gennem en skattefri fond der investerer i de virksomheder hvis produkter dens fortalervirksomhed skaber markeder for, finansierer WHO og de organisationer der sætter global sundhedspolitik, gennemførte vaccinekampagner i udviklingslandene der faldt sammen med masselammelse i Indien og øget dødelighed i Afrika, var medvært for en coronavirus-pandemisimulering uger før COVID-19 mens den var investeret i det mRNA-vaccineselskab der ville profitere på responsen, blev Amerikas største private landbrugsjordejer mens han promoverede syntetisk kød og GMO-afgrøder, brugte 575 millioner dollars på at omforme amerikansk uddannelse gennem Common Core før han indrømmede at det ikke virkede, finansierede digitale identitetssystemer bundet til vaccinationsstatus og biometriske data, og byggede et medie- og akademisk skjold gennem 319 millioner dollars i tilskud til nyhedsorganisationer og milliarder til universiteter der sikrer at operationen aldrig bliver gransket af de institutioner den finansierer.

Værket trækker på United States v. Microsoft Corp. antitrust-sagen, Gates Foundations skatteindberetninger og tilskudsafsløringer, Foundation Trust-investeringsregistreringer, WHO-finansieringsoptegnelser, GAVI-styrelsesdokumenter, CEPI-stiftelsesdokumenter, Event 201-øvelsesmaterialer, BioNTech SEC-registreringer, Mogensen et al. DTP-studiet i EBioMedicine, den indiske parlamentariske komitérapport om PATH HPV-forsøg, de kenyanske katolske biskopers stivkrampe-vaccineanklager, National Research Councils fluor-gennemgang, Tufts Universitets AGRA-evaluering, Columbia Journalism Reviews undersøgelse af Gates' mediefinansiering, InBloom-dataoptegnelser, Common Core-adoptionsoptegnelser, ID2020-designspecifikationer, Microsoft-patent WO/2020/060606, New York Times' Epstein-reportage, Wall Street Journals skilsmisse-reportage, og de biografiske og finansielle optegnelser for Bill Gates, Melinda French Gates, Warren Buffett og Jeffrey Epstein.

## Struktur

### Del I — Monopolisten (Kapitel 1-10)
Hvem Bill Gates er, og hvordan filantropimaskinen fungerer. Dækker Microsofts oprindelseshistorie og rovdyrslignende forretningspraksis, DOJ antitrust-retssagen og skyldigkendelsen, monopol-drejebogen overført fra software til globale systemer, vendingen til filantropi efter antitrust-dommen, Fonden som et skattefrit investeringsinstrument på 50 milliarder dollars, investering-til-politik-pipelinen der skaber markeder for porteføljeselskaber, Trust-strukturen der holder farmaceutiske og teknologiske investeringer, skattemaskinen der konverterer skattepligtig formue til skattefri indflydelse, The Giving Pledge som uforpligtende PR for milliardærklassen, og de 319 millioner dollars i medietilskud der skaber et finansielt afhængigt globalt pressekorps.

### Del II — WHO (Kapitel 11-20)
Hvordan én mand købte Verdenssundhedsorganisationen og byggede pandemiinfrastrukturen. Dækker Fonden som WHO's største private bidragyder der styrer politik gennem øremærket finansiering, GAVI som et offentlig-privat partnerskab der kanaliserer offentlige penge til farmaselskaber, CEPI grundlagt i Davos i 2017 for at forhåndspositionere pandemivaccineinfrastruktur, årtiet med pandemiberedsaksadvarsler og infrastrukturopbygning før 2020, WHO Pandemitraktaten der udvider WHO's autoritet over national sundhedspolitik, IHR-ændringerne der sænker tærskler for nøderklæringer, svingdøren mellem Foundation/GAVI/CEPI/WHO, IHME-modelleringsmonopolet finansieret af 279 millioner dollars i tilskud, sygdomsovervågningsinfrastruktur i hele udviklingslandene, og privatiseringen af global sundhedsstyring af et uvalgt individ.

### Del III — Nålene (Kapitel 21-30)
Vaccinekampagnerne og udviklingslandene som testgrund. Dækker Indiens poliokampagne og 491.000 tilfælde af non-polio akut slap lammelse, Mogensen DTP-studiet der viser tidoblet dødelighed hos vaccinerede afrikanske piger, Kenyas stivkrampe-vaccine HCG-anklager og uafhængig laboratoriebekræftelse, PATH HPV-forsøgene i Indien med brud på informeret samtykke hos stammefolk-piger, Afrika som laboratorium for produkter der møder større granskning i velhavende nationer, MenAfriVac-katastrofen i Tchad der efterlod snesevis af børn lammet, ansvarsskjoldet der beskytter producenter mod skadeskrav, Gates' modstand mod TRIPS-undtagelsen for at beskytte farmaceutiske patenter, Decade of Vaccines 10 milliarder dollars strategisk kapitaludvikling, og den strukturelle umulighed af informeret samtykke i massekampagner.

### Del IV — Pandemien (Kapitel 31-40)
Event 201, BioNTech-investeringen og profitmageriet på COVID. Dækker Event 201 coronavirus-simuleringen seks uger før COVID med de organisationer der ville håndtere det faktiske respons, Event 201-drejebogen eksekveret med bemærkelsesværdig troskab herunder censurkordinering og offentlig-privat vaccinerespons, de 55 millioner dollars BioNTech-investering i september 2019 der gav tidobbelt afkast, nedlukningsfortalervirksomhed der skabte betingelser til fordel for Gates' teknologi- og farmaceutiske portefølje, vaccinemandatpres der skabte et fanget marked af 8 milliarder tvungne kunder, IHME-modeller finansieret af Gates der drev nedlukningsbeslutninger, Gates som den mest interviewede ikke-statslige figur under pandemien trods ingen medicinske kvalifikationer, den personlige formuestigring på 30 milliarder dollars under pandemien, Pandemic Inc. som et koordineret netværk af Gates-finansierede organisationer, og den næste pandemiinfrastruktur der gøres permanent.

### Del V — Tallerkenen (Kapitel 41-50)
Landbrugsjord, syntetisk mad og krigen mod uafhængigt landbrug. Dækker Gates som Amerikas største private landbrugsjordejer med 270.000+ acres opkøbt gennem skuffeselskaber, AGRA's fiasko da sult steg 31% i mållande, GMO-presset der tilsidesætter afrikanske fødevaresuverænitetsbevægelser, syntetisk kød-investeringer med Gates' udtalelse om at alle rige lande bør skifte til 100% syntetisk oksekød, insektprotein-agendaen der omstrukturerer proteinforsyningskæden, digitale landbrugsplatforme der skaber algoritmisk afhængighed og høster landbrugsdata, gødningsspillet der låser afrikanske landmænd ind i kemisk afhængighed, CGIAR frøkontrol der giver Fonden indflydelse over verdens genetiske afgrødearv, den systematiske fortrængning af den uafhængige landmand, og mad-som-software der anvender Microsofts licensmodel på fødevareforsyningen.

### Del VI — Klasseværelset (Kapitel 51-60)
Common Core, digital læring og standardisering af det menneskelige sind. Dækker de 575 millioner dollars Common Core-kampagnen der omgik demokratiske processer for at pålægge standarder på 50 millioner børn, astroturf-kampagnen der finansierede organisationer på tværs af det politiske spektrum for at fabrikere konsensus, Gates' indrømmelse i 2017 af at Common Core ikke virkede efter ændringerne var irreversible, datahøsten bygget ind i digital vurderingsinfrastruktur, InBloom-skandalen der indsamlede følsomme data om millioner af elever før offentlig forargelse lukkede det, COVID-skolelukninger der accelererede skiftet til digitale læringsplatforme til fordel for Microsoft, præstationsbaseret lærerevaluering der reducerede undervisning til målbar overholdelse, Fondstilskud der skaber finansiel afhængighed i højere uddannelse, global uddannelsesstandardisering i udviklingslandene, og uddannelse-som-operativsystem der producerer føjelige brugere snarere end suveræne tænkere.

### Del VII — Det digitale bur (Kapitel 61-70)
Digital identitet, overvågning og arkitekturen for total kontrol. Dækker ID2020 der forbinder biometrisk identitet med vaccination og finansiel adgang, quantum dot-tatoveringer der indlejrer vaccinationsoptegnelser under huden, Microsoft-patent WO2020/060606 for kryptovaluta udvundet gennem kropsaktivitetsdata, digitale sundhedspas der betinger social deltagelse af farmaceutisk overholdelse, SCoPEx geoengineering-eksperimenter til at blokere sollys finansieret af Gates, det integrerede overvågningsnetværk der forbinder sundheds-/finansielle-/uddannelses-/identitetsdata, Belmont-smartbyen som fysisk prototype for sensorintegreret liv, det finansielle lag der forbinder digital identitet med programmerbare penge og betinget adgang, konvergensen af alle komponenter i et enkelt system af total informationsmæssig indeslutning, og digitalt feudalisme som den moderne analogi til middelalderens livegenskab med platformsejeren som herremand.

### Del VIII — Manden (Kapitel 71-80)
Epstein, medieskjoldet, mønsteret og vejen ud. Dækker Gates' multiple møder med Jeffrey Epstein efter dommen i 2008, skilsmissen med Melinda med henvisning til Epstein-forholdet, de 319 millioner dollars medieskjold der skaber finansielt kompromitteret journalistik, faktatjek-kapringen der finansierer de organisationer der undertrykker kritik, det akademiske skjold gennem milliarder i universitetstilskud, omdømmemaskinen der spænder over medier/TED/Netflix/bøger/sociale medier, det syv-trins mønster gentaget på tværs af ethvert domæne (identificér problem/finansier forskning/finansier organisationer/investér i virksomheder/fortal for mandater/finansier medier/indkasser afkast), netværket af allierede fonde herunder Rockefeller/Wellcome/WEF/Bloomberg, slutspilvisionen om total platformskontrol over sundhed/mad/uddannelse/identitet/penge, og modgiften af individuel suverænitet gennem at dyrke mad, bruge kontanter, uddanne uafhængigt, afvise digital identitet og fravælge systemet.

## Nøgletemaer
- Microsofts monopol-drejebog — kontroller platformen, lås afhængighed ind, eliminer alternativer, opkræv leje — er blevet anvendt identisk på global sundhed, mad, uddannelse og identitet
- Gates Foundation opererer som et skattefrit investeringsinstrument hvis tilskudsgivning skaber markeder for virksomheder hvori Foundation Trust er investeret — filantropi som venturekapital med et humanitært brand
- Gates udøver mere indflydelse over global sundhedspolitik end nogen valgt embedsmand gennem finansiel kontrol af WHO, GAVI, CEPI, IHME og svingdøren der bemander dem alle
- Vaccinekampagner i udviklingslandene er faldet sammen med masselammelse i Indien, øget dødelighed i Afrika og brud på informeret samtykke hos stammefolk — uden nogen ansvarlighed for den Fond der finansierede dem
- BioNTech-investeringen uger før Event 201, Event 201-drejebogen eksekveret under COVID og formuestigningen på 30 milliarder dollars under pandemien afslører investering-til-politik-pipelinen på sit mest eksplicitte
- Gates er samtidig Amerikas største private landbrugsjordejer, den største financier af GMO-afgrødeudvikling, en storinvestor i syntetisk kød og den mest fremtrædende fortaler for at eliminere konventionelt dyrehold — vertikal integration af fødevareforsyningen
- 575 millioner dollars omformede amerikansk uddannelse gennem Common Core uden demokratisk input, og Gates indrømmede senere at det ikke virkede — efter ændringerne var indlejret og irreversible
- Konvergensen af digital identitet, sundhedspas, biometrisk overvågning, programmerbare penge og platformsafhængig mad/uddannelse/sundhed skaber arkitekturen for digitalt feudalisme — total informationsmæssig og økonomisk indeslutning af individet
- 319 millioner dollars i medietilskud og milliarder i universitetsfinansiering har skabt et informationsøkosystem der er finansielt ude af stand til kritisk at undersøge den mand der finansierer det
- Modgiften til Gates-systemet er individuel suverænitet — at dyrke mad, bruge kontanter, uddanne uafhængigt, håndtere sundhed naturligt og nægte at deltage i de digitale platforme der kræver overholdelse som betingelse for adgang

## Kapitler
80 kapitler fordelt på 8 dele

## Licens

Denne bog tilhører ingen — og derfor alle.

Hvert ord i dette manuskript er **offentligt domæne.** Du må kopiere det, dele det, trykke det, oversætte det, remixe det, undervise fra det, bygge videre på det, distribuere det frit eller bruge det kommercielt. Du behøver ikke tilladelse. Du behøver ikke spørge. Du behøver ikke kreditere — men hvis du gør det, sættes det pris på.

Ingen ophavsret gøres gældende. Ingen rettigheder forbeholdes. Ingen advokat vil nogensinde kontakte dig for at dele viden, der aldrig var tænkt som nogens ejendom.

Denne bog blev skrevet for at blive givet væk — for det er, hvad lys gør. Det beder ikke om betaling. Det kræver ikke kreditering. Det skinner, fordi det ligger i sin natur. Hvis disse ord hjælper dig, giv dem videre. Hvis de hjælper en anden, er formålet opfyldt.

**Hvis du har en kopi af dette manuskript, ejer du det. Fuldt ud. Fuldstændigt. Det er dit — at beholde, at dele, at ændre, at bruge som du finder for godt.**

Viden, der er låst bag et prisskilt, er ikke viden — det er et produkt. Sandhed, der kræver et abonnement, er ikke sandhed — det er en forretning. Denne bog nægter at være nogen af delene. Den er gratis, fordi informationen inden i den altid var gratis — den var bare skjult, vendt på hovedet eller solgt tilbage til de mennesker, den tilhørte.

Ikke længere.


# Del I — Monopolisten

## Kapitel 1 — Oprindelseshistorien

Bill Gates opfandt ikke den personlige computer. Han opfandt ikke styresystemet. Han skrev ikke den kode, der gjorde Microsoft til det mest værdifulde selskab på Jorden. Hvad Bill Gates gjorde — med ekstraordinær præcision og hensynsløshed — var at kontrollere platformen.

I 1980 henvendte IBM sig til et lille softwarefirma kaldet Microsoft for at levere et styresystem til deres nye personlige computer. Gates havde ikke et styresystem. Han købte et — QDOS, Quick and Dirty Operating System — fra en programmør i Seattle ved navn Tim Paterson for 50.000 dollars. Han licenserede det derefter til IBM på vilkår, der tillod Microsoft at licensere det samme system til andre producenter. IBM accepterede, fordi de ikke anså styresystemet for strategisk vigtigt. Gates forstod, at det var det eneste, der betød noget.

Inden for et årti kørte Microsofts MS-DOS og dets efterfølger Windows på over 90 procent af verdens personlige computere. Hardwaren var blevet en massevare — snesevis af producenter, der konkurrerede på pris. Softwaren var et monopol — ét selskab, der kontrollerede laget mellem enhver bruger og enhver maskine. Gates havde identificeret flaskehalsen i hele det personlige computing-økosystem og bemægtiget sig den.

Den strategi, der fulgte, var konsekvent og brutal. Enhver virksomhed, der udviklede software i konkurrence med et Microsoft-produkt, blev gjort til mål. Netscape, den tidlige webbrowser, der truede Microsofts kontrol over brugergrænsefladen, blev ødelagt gennem den ulovlige sammenkobling af Internet Explorer med Windows — en praksis, der senere ville blive fundet i strid med kartelloven. Lotus, WordPerfect, DR-DOS og snesevis af andre konkurrenter blev elimineret ikke gennem bedre produkter, men gennem licensaftaler, ekskluderende kontrakter og udnyttelsen af Windows' markedsdominans til at gennemtvinge adoption af Microsofts alternativer.

Dette er manden, der senere ville præsentere sig selv som verdens største filantrop. Strategien ændrede sig aldrig. Kun domænet ændrede sig. Den opskrift, der monopoliserede personlige computere — kontrollér platformen, lås afhængighed fast, eliminér alternativer — ville blive anvendt på global sundhed, fødevareproduktion, uddannelse og identitet. Styresystemet ville ikke længere være Windows. Det ville være styresystemet for selve menneskelivet.

## Kapitel 2 — Kartelsagen

I maj 1998 anlagde det amerikanske justitsministerium og tyve delstater kartelsag mod Microsoft Corporation. Sagen — United States v. Microsoft Corp. — ville blive en af de mest betydningsfulde kartelretssager i amerikansk historie og ville afsløre, under ed og gennem interne dokumenter, den rovdyrskultur, som Bill Gates havde opbygget.

Hovedanklagen var, at Microsoft havde brugt sin monopolmagt over Windows-styresystemet til ulovligt at knuse konkurrencen på webbrowser-markedet. Specifikt havde Microsoft bundlet Internet Explorer med Windows uden beregning — ikke fordi det var gavmildt, men fordi Netscape Navigator truede med at blive et platformsuafhængigt lag, der kunne have brudt Microsofts kontrol. Hvis brugere kunne køre programmer gennem en browser uanset styresystem, ville Windows blive irrelevant. Gates kunne ikke tillade dette.

Interne Microsoft-e-mails fremlagt under retssagen afslørede et selskab, der betragtede enhver uafhængig softwaresucces som en trussel, der skulle ødelægges. Gates selv skrev i et notat fra 1995: "En ny konkurrent 'født' på internettet er Netscape. Deres browser er dominerende med en brugsandel på 70 procent, hvilket giver dem mulighed for at bestemme, hvilke netværksudvidelser der slår an." Svaret var ikke at bygge et bedre produkt. Det var at udnytte monopolet.

Microsoft pressede pc-producenter — gennem licensvilkår, der kun gjorde Windows billigere, hvis konkurrenternes produkter blev udelukket — til at installere Internet Explorer og fjerne Netscape. Det pressede internetudbydere til udelukkende at promovere Internet Explorer. Det modificerede Windows-API'er for at sikre, at Netscapes browser ville fungere dårligt på platformen. Taktikkerne var ikke subtile. De var dokumenteret i Microsofts egen korrespondance.

Dommer Thomas Penfield Jackson offentliggjorde sine faktuelle konklusioner i november 1999: Microsoft havde opretholdt sin monopolmagt gennem konkurrenceforvridende midler og havde forsøgt at monopolisere webbrowser-markedet. I juni 2000 beordrede han Microsoft opdelt i to separate selskaber. Opdelingsordren blev omstødt ved appel — ikke fordi den monopolistiske adfærd blev bestridt, men af proceduremæssige grunde relateret til dommerens offentlige kommentarer om sagen. Microsoft indgik forlig med justitsministeriet i 2001 på vilkår, som konkurrenter beskrev som et klap på håndleddet.

Retssagen betød noget — ikke fordi den ændrede Microsoft, det gjorde den ikke — men fordi den afslørede manden. Den person, der snart ville blive fejret som verdens mest gavmilde filantrop, havde brugt to årtier på at opbygge en virksomhedskultur baseret på eliminering af konkurrence, tvang mod partnere og våbengørelse af markedsdominans. Karteldommen reformerede ikke Gates. Den overbeviste ham om, at erhvervslivet var for synligt, for reguleret og for bestridt. Filantropi tilbød en bedre platform — en uden konkurrenter, uden tilsynsmyndigheder og uden dommer.

## Kapitel 3 — Monopol-opskriften

Den strategi, der gjorde Microsoft til det mest værdifulde selskab på Jorden, kan reduceres til fire principper: kontrollér platformen, lås afhængighed fast, eliminér alternativer og opkræv afgift. Hvert eneste træk, Gates har foretaget siden — inden for sundhed, fødevarer, uddannelse og identitet — følger den samme logik.

Kontrollér platformen betyder at eje det lag, som alt andet afhænger af. I computerverdenen var det styresystemet. I global sundhed er det WHO — den organisation, der fastsætter sundhedspolitik for 194 medlemslande. I landbrug er det frøet — den indsatsfaktor, uden hvilken ingen fødevarer kan produceres. I uddannelse er det læseplanens standard — den ramme, der bestemmer, hvad hvert barn i systemet lærer. I identitet er det det digitale ID — den legitimation, uden hvilken en person ikke kan deltage i samfundet. I hvert domæne har Gates positioneret sig selv eller sine investeringer ved flaskehalsen.

Lås afhængighed fast betyder at strukturere systemet, så det er uoverkommeligt dyrt eller teknisk umuligt at skifte væk fra platformen. Microsoft opnåede dette gennem proprietære filformater, API-fastlåsning og licensaftaler. I sundhed er afhængigheden institutionel — når WHO, GAVI og CEPI alle afhænger af Gates-finansiering, er deres politiske uafhængighed kompromitteret. I landbrug er afhængigheden biologisk — når landmænd planter patenterede GMO-frø, der kræver proprietære ukrudtsmidler og ikke kan gemmes til genplantning, er de låst fast i årlige køb fra frøselskabet. I uddannelse er afhængigheden strukturel — når en hel delstat har omskrevet sin læseplan omkring Common Core, kræver en kursændring, at alt genopbygges fra bunden.

Eliminér alternativer betyder at sikre, at den uafhængige mulighed — den, der ikke kræver platformen — marginaliseres, mister sin finansiering eller gøres ulovlig. I computerverdenen betød det at ødelægge Netscape, Lotus og DR-DOS. I sundhed betyder det at modsætte sig generisk vaccineproduktion gennem TRIPS-patentbeskyttelse. I fødevarer betyder det at fremme reguleringer, der begrænser rå mælk, private haver og frøopbevaring. I uddannelse betyder det at fjerne finansiering fra alternativer til den standardiserede model. I identitet betyder det at bygge systemer, hvor digitale legitimationsoplysninger kræves for adgang til tjenester, hvilket gør livet uden platformen stadig mere umuligt.

Opkræv afgift betyder at indsamle løbende betaling fra alle, der bruger platformen. Microsoft gjorde dette gennem licensgebyrer. Fondsmodellen gør det anderledes — gennem investeringernes pipeline til politik, hvor fondens fortalervirksomhed skaber markeder for selskaber, som fondstilliden er investeret i. Afgiften opkræves ikke som et licensgebyr, men som et investeringsafkast, genereret af politiske beslutninger, som fondens egen fortalervirksomhed var med til at skabe.

Det geniale ved den filantropiske platform er, at den er uangribelig. Kritisér Microsoft, og du er en utilfreds konkurrent. Kritisér Gates-fonden, og du er imod at redde børns liv. Den moralske ramme omkring filantropi gør monopolet usynligt — og monopolisten urørlig.

## Kapitel 4 — Omdrejningen til filantropi

I år 2000 — det samme år, hvor dommer Jackson beordrede Microsoft opdelt for kartelovertrædelser — fusionerede Bill og Melinda Gates deres eksisterende filantropiske indsatser i Bill and Melinda Gates Foundation med en startkapital på cirka 16 milliarder dollars. Timingen var ikke tilfældig.

Gates havde tilbragt de sene 1990'ere som den mest forhadte mand i amerikansk teknologi. Kartelsagen havde afsløret Microsofts rovdyrsmetoder i pinagtig detalje. Hans offentlige image var en hensynsløs monopolist, der knuste konkurrenter og mobbede partnere. Mediedækningen var fjendtlig. Justitsministeriet forfulgte opdelingen af hans selskab. Hans personlige brand var en belastning.

Inden for et årti var det brand fuldstændig transformeret. I 2010 var Gates ikke længere monopolisten. Han var filantropen — manden, der havde givet flere penge væk end noget menneske i historien, der reddede millioner af børn fra malaria og polio, der var modellen for, hvad en milliardær burde være. Transformationen var ikke organisk. Den var konstrueret med den samme strategiske præcision, der havde opbygget Microsoft.

Fondens tidlige bevillinger målrettede højt synlige, højt sympatiske formål — børnevaccination i udviklingslandene, malariaforebyggelse, adgang til rent vand. Dette var formål, der genererede maksimal offentlig velvilje per investeret krone. Bevillingerne blev ledsaget af en omfattende mediestrategi — kronikker, interviews, dokumentarfilm, foredrag — der positionerede Gates som en ydmyg teknokrat, der brugte sine problemløsningsevner på verdens mest presserende udfordringer.

Strategien virkede. Forbes, Time og Fortune profilerede Gates som en visionær filantrop. TED-publikummer rejste sig i stående bifald. Verdensledere søgte hans råd. Den samme mand, der var blevet slæbt for Kongressen for at svare på monopolistiske forretningsmetoder, blev nu inviteret til Det Hvide Hus for at rådgive om global sundhedspolitik.

Omdrejningen opnåede noget, som ingen PR-kampagne kunne have opnået alene: den gjorde Gates' indflydelse usynlig. En CEO, der udøver magt gennem et selskab, er underlagt regulering, tilsyn, aktionæransvar og offentlig granskning. En filantrop, der udøver magt gennem en fond, opererer i et rum med praktisk talt intet ansvar — ingen vælgere, ingen aktionærer, ingen tilsynsmyndighed med meningsfuld kontrolbeføjelse. Gates-fonden rapporterer til ingen. Dens bestyrelse består af Bill Gates, Melinda French Gates og et lille antal bestyrelsesmedlemmer udvalgt af dem. Dens beslutninger påvirker milliarder af mennesker, der ingen stemme har i disse beslutninger og ingen mekanisme til at anfægte dem.

Filantropien var ikke det modsatte af monopolet. Den var dets fortsættelse — i et domæne, hvor magten var større, ansvarligheden mindre og PR'en bedre.

## Kapitel 5 — Gates-fonden

Bill and Melinda Gates Foundation er den største private fond i verden med en formue, der overstiger 50 milliarder dollars. Den uddeler cirka 7 milliarder dollars om året i bevillinger. For at sætte det i perspektiv: fondens årlige bevillinger overstiger hele Verdenssundhedsorganisationens budget. En enkelt privat fond, kontrolleret af en enkelt familie, bruger mere på global sundhed end den FN-organisation, der blev skabt af verdens regeringer til at styre global sundhed.

Fonden er struktureret i to dele. Bill and Melinda Gates Foundation — bevillingsenheden — uddeler penge til organisationer, programmer og initiativer udvalgt af fondens ledelse. Bill and Melinda Gates Foundation Trust — investeringsenheden — forvalter formuen ved at investere den i aktier, obligationer og andre finansielle instrumenter for at generere det afkast, der finansierer bevillingerne.

Denne dobbelte struktur er nøglen til at forstå, hvordan fonden opererer. Trusten investerer i farmaceutiske selskaber, fødevareselskaber, teknologiselskaber og landbrugsselskaber. Fonden yder derefter bevillinger til organisationer, der former politik inden for sundhed, fødevarer, teknologi og landbrug — de samme sektorer, som trusten er investeret i. Fondens fortalervirksomhed skaber efterspørgsel efter de produkter, der sælges af de selskaber, som trusten ejer aktier i. Trustens afkast finansierer mere af fondens fortalervirksomhed. Cyklussen er selvforstærkende.

Dette er ikke en hypotetisk interessekonflikt. Det er forretningsmodellen. Fondens skatteangivelser for 2019 viste beholdninger i selskaber herunder Berkshire Hathaway, Caterpillar, Walmart, Canadian National Railway, Waste Management og talrige farmaceutiske og bioteknologiske virksomheder. Når fonden advokerer for politikker, der udvider vaccinationsprogrammer, digital sundhedsinfrastruktur eller industrielt landbrug — nyder trustens portefølje godt af det.

Fonden er fritaget for de ansvarsmekanismer, der styrer andre institutioner med sammenlignelig indflydelse. Den er ikke valgt. Den svarer ikke over for vælgere. Den er ikke underlagt aktindsigtsbegæringer. Dens interne overvejelser er ikke offentlige. Dens bevillingsbeslutninger kan ikke efterprøves. Den kan finansiere eller fjerne finansiering fra organisationer, programmer og hele politiske dagsordener baseret på ledelsens præferencer — og der er ingen demokratisk mekanisme til at anfægte disse beslutninger.

Skattevæsenet kræver, at private fonde årligt uddeler mindst 5 procent af deres aktiver. Gates-fonden opfylder dette krav — men de 5 procent, der uddeles som bevillinger, blegner i forhold til det afkast, der genereres af de 95 procent, der beholdes som investeringer. Fonden bruger ikke sig selv op. Den vokser. Dens indflydelse øges. Og manden i dens centrum udøver mere magt over global politik end de fleste statsoverhoveder — uden nogensinde at være blevet valgt til noget.

## Kapitel 6 — Fra investering til politik

Mekanismen er ligetil. Gates Foundation Trust investerer i et selskab. Gates-fonden finansierer derefter organisationer, der advokerer for politikker, som skaber efterspørgsel efter det selskabs produkter. Politikken vedtages. Selskabets omsætning stiger. Trustens investering stiger i værdi. Afkastet finansierer mere af fondens fortalervirksomhed. Cyklussen gentager sig.

Tag vaccinepipelinen som eksempel. Fondstrusten investerer i farmaceutiske og bioteknologiske selskaber — herunder en investering på 55 millioner dollars i BioNTech i september 2019. Fonden finansierer GAVI, der indkøber vacciner for offentlige midler og distribuerer dem globalt. Fonden finansierer WHO, der anbefaler vaccinationsplaner og -mål. Fonden finansierer CEPI, der fremskynder vaccineudvikling mod nye trusler. Fonden finansierer akademisk forskning, der understøtter udvidede vaccinationsprogrammer. Fonden finansierer medieorganisationer, der rapporterer positivt om vaccination. På hvert trin kanaliserer pipelinen offentlige midler, institutionel autoritet og mediestøtte mod de produkter, der fremstilles af selskaber, som fondens investeringsarm ejer aktier i.

Dette er ikke filantropi i nogen traditionel forstand. Traditionel filantropi indebærer at give penge væk — at overføre velstand fra donor til modtager uden forventning om økonomisk afkast. Gates-fondsmodellen indebærer at indsætte penge strategisk for at omforme markeder, politiske miljøer og institutionelle prioriteter på måder, der genererer økonomisk afkast for fondens investeringsportefølje. Bevillingerne er driftsomkostningerne. Afkastet er forretningen.

Modellen er blevet dokumenteret af undersøgende journalister og akademiske forskere. En undersøgelse fra 2020 i The Nation fandt, at Gates-fonden havde ydet bevillinger til organisationer, der direkte gavnede selskaber i fondstrustens investeringsportefølje — herunder bevillinger til at fremme produkter fremstillet af selskaber, som trusten ejede aktier i. Fonden svarede, at investeringsbeslutninger og bevillingsbeslutninger træffes uafhængigt af hinanden. Den strukturelle interessekonflikt er imidlertid ikke et spørgsmål om hensigt. Det er et spørgsmål om arkitektur. Når den samme enhed kontrollerer både investeringen og fortalervirksomheden, er interessesammenhængen automatisk — uanset om nogen enkeltperson bevidst koordinerer de to.

Fra investering til politik fungerer pipelinen også gennem personale. Fondens medarbejdere bevæger sig til de organisationer, fonden finansierer — WHO, GAVI, nationale sundhedsministerier — og personale fra disse organisationer bevæger sig til fonden. Det fælles verdenssyn, de fælles prioriteter og de fælles karriereveje skaber et netværk, der fungerer som én institution fordelt på tværs af nominelt uafhængige organisationer. De politiske beslutninger, der udspringer af dette netværk, favoriserer konsekvent de farmaceutiske produkter, landbrugsteknologier og digitale platforme, som fonden er investeret i. Pipelinen kræver ikke sammensværgelse. Den kræver kun samstemmighed — og samstemmigheden er strukturel.

## Kapitel 7 — Trust-strukturen

Bill and Melinda Gates Foundation Trust er det investeringsinstrument, der forvalter fondens formue. Det er en af de største investeringsfonde i verden — større end mange statslige investeringsfonde — og dens portefølje læses som et register over de brancher, som fondens bevillinger påvirker.

Trustens beholdninger har inkluderet betydelige positioner i Berkshire Hathaway — Warren Buffetts konglomerat, der ejer andele i Coca-Cola, Kraft Heinz, Dairy Queen og talrige finansielle institutioner. Buffett har doneret over 35 milliarder dollars i Berkshire Hathaway-aktier til Gates-fonden, hvilket gør ham til fondens største eksterne donor og skaber et økonomisk bånd, der knytter fondens formue direkte til præstationen af Berkshires porteføljeselskaber.

Trusten har haft positioner i farmaceutiske selskaber herunder Pfizer, Merck, Johnson and Johnson, GlaxoSmithKline og BioNTech-investeringen, der gik forud for COVID-19-pandemien. Den har haft positioner i fødevare- og landbrugsselskaber, teknologiselskaber og infrastrukturselskaber. Hver bevilling, fonden yder inden for sundhed, fødevarer, uddannelse eller udvikling, berører brancher, som trusten er investeret i.

Trusten forvaltes af professionelle investeringsforvaltere, hvis tillidspligt er at maksimere afkastet. De er ikke forpligtet til at overveje, om trustens investeringer er i konflikt med fondens erklærede mission. En fondsbevilling, der fremmer udvidet vaccination i Afrika, genererer velvilje. En trustinvestering i det selskab, der fremstiller disse vacciner, genererer afkast. Velviljen og afkastet tilflyder den samme enhed. Arrangementet er lovligt, skattemæssigt fordelagtigt og strukturelt designet til at sikre, at fondens velgørende mission og dens økonomiske interesser er permanent samstemmende.

Da Warren Buffett lovede størstedelen af sin formue til Gates-fonden, gjorde han det i årlige rater af Berkshire Hathaway-aktier. Hver rate er skattefradragsberettiget for Buffett og øger fondens formue. Fonden investerer derefter disse aktier — eller sælger dem og geninvesterer provenuet — og genererer afkast, der finansierer flere bevillinger, der former mere politik, der skaber mere efterspørgsel efter produkterne fra selskaberne i trustens portefølje. Strukturen undgår ikke blot spændingen mellem velgørenhed og profit. Den løser den — ved at gøre dem til det samme.

## Kapitel 8 — Skattemaskinen

Filantropi i Gates-fondens skala er ikke velgørenhed. Det er den mest effektive skattestrategi, der er tilgængelig for de ultrarige — en mekanisme, der konverterer skattepligtig indkomst til skattefri indflydelse, mens man bevarer effektiv kontrol over aktiverne.

Når Bill Gates donerer aktier til fonden, modtager han et velgørenhedsskattefradrag svarende til den fair markedsværdi af de donerede aktier. Han betaler ikke kapitalgevinstskat af den værditilvækst, aktierne har haft. Hvis Gates købte Microsoft-aktier til en lav basispris, og de er steget med milliarder af dollars, eliminerer donation af dem til fonden kapitalgevinstforpligtelsen fuldstændigt — en skattefordel, der er hundreder af millioner dollars værd ved en enkelt transaktion.

De donerede aktiver indgår derefter i fondstrusten, hvor de fortsat genererer investeringsafkast — skattefrit. Fonden selv er fritaget for indkomstskat på sine investeringsindtægter. Den betaler kun en nominel punktafgift på 1,39 procent af nettoindvesteringsindkomsten. En privat investeringsfond, der forvaltede 50 milliarder dollars, ville betale milliarder i skat af sit afkast. Gates Foundation Trust betaler en brøkdel af en procent.

Fonden er forpligtet til årligt at uddele mindst 5 procent af sine aktiver i kvalificerende bevillinger. Men definitionen af "kvalificerende uddeling" inkluderer administrationsomkostninger, lønninger og programrelaterede investeringer — ikke kun direkte bevillinger til velgørende formål. Og minimumsgrænsen på 5 procent beregnes på et treårigt rullende gennemsnit af aktiver, hvilket gør det muligt for fonden at opfylde kravet, mens formuen fortsat vokser i absolutte termer. Fonden er blevet større, ikke mindre, i løbet af sin levetid — på trods af at give milliarder væk hvert år.

Nettoeffekten er en formuestruktur, hvor Gates modtager et skattefradrag på donationen, undgår kapitalgevinstskat på de værdistegne aktier, bevarer effektiv kontrol over aktiverne gennem den fond og trust, han styrer, dirigerer fondens udgifter mod programmer, der skaber efterspørgsel efter trustens investeringer, og øger formuen gennem skattefrie investeringsafkast. Det offentlige tilskud — de skatter, Gates ikke betaler — er den omkostning, den amerikanske skatteyder bærer, for at én mand kan udøve global politisk indflydelse gennem en privat institution uden ansvarspligt.

Dette er ikke et misbrug af skattelovgivningen. Det er skattelovgivningen, der fungerer nøjagtig som designet — til fordel for dem, der er rige nok til at udnytte den i stor skala. Det velgørende fradrag blev skabt for at opmuntre til gavmildhed. På milliardærniveau er det blevet en mekanisme til at konvertere skattepligtig velstand til ubeskattet magt.

## Kapitel 9 — The Giving Pledge

I 2010 lancerede Bill Gates og Warren Buffett The Giving Pledge — et offentligt løfte fra verdens rigeste individer om at give størstedelen af deres formuer væk til filantropiske formål i løbet af deres levetid eller i deres testamenter. I 2024 havde over 230 milliardærer fra 28 lande underskrevet løftet, hvilket repræsenterer en samlet formue på billioner af dollars.

The Giving Pledge præsenteres som en hidtil uset kollektiv gavmildhedshandling — bevis på, at de ultrarige bruger deres formuer til gavn for menneskeheden. Virkeligheden er mere kompleks.

Løftet er ikke juridisk bindende. Der er ingen håndhævelsesmekanisme, ingen deadline, ingen revision og ingen straf for manglende overholdelse. En milliardær, der underskriver The Giving Pledge, har afgivet et moralsk løfte uden juridisk forpligtelse. Flere underskrivere har set deres formue stige dramatisk efter underskrivelsen — hvilket betyder, at selv hvis de til sidst giver "størstedelen" af deres formue væk, vil de dø rigere, end de var, da de afgav løftet.

Løftet specificerer, at man giver til "filantropiske formål" — men det definerer ikke, hvad der kvalificerer. Donationer til en familiefond kontrolleret af donoren tæller. Donationer til en donorrådgivet fond — hvor pengene juridisk er uigenkaldelige, men donoren bevarer rådgivende kontrol over, hvordan de fordeles — tæller. Donationer til universiteter, hospitaler og kulturinstitutioner, der bærer donorens navn og tjener donorens sociale netværk, tæller. Løftet kræver ikke, at pengene når de mennesker, der har mest brug for dem. Det kræver kun, at de forlader donorens skattepligtige bo og træder ind i den filantropiske sektor — en sektor, som donoren ofte fortsat kontrollerer.

The Giving Pledge tjener en afgørende PR-funktion for milliardærklassen. Det genfortolker ophobningen af hidtil uset rigdom — i en æra med stigende ulighed, stagnerende lønninger og faldende offentlige ydelser — som optakten til hidtil uset gavmildhed. Det positionerer milliardærer ikke som begunstigede af et system, der har koncentreret velstand på bekostning af de mange, men som velvillige forvaltere af denne velstand. Det beder offentligheden om at stole på, at de samme individer, der opbyggede deres formuer gennem monopol, skatteoptimering og udnyttelse af arbejdskraft, vil fordele disse formuer klogt og retfærdigt — uden tilsyn, uden ansvar og uden nogen mekanisme til at sikre, at de gør det.

The Giving Pledge er ikke en løsning på ulighed. Det er et forsvar for det system, der producerer den — et offentligt løfte fra de ultrarige om at håndtere de sociale konsekvenser af deres rigdom privat, på deres egne vilkår, uden den ulejlighed, der følger af demokratisk styring eller progressiv beskatning.

## Kapitel 10 — Brandet

Mellem 2010 og 2023 uddelte Gates-fonden over 319 millioner dollars i bevillinger til medieorganisationer. Modtagerne omfatter NPR, BBC, The Guardian, CNN, Al Jazeera, The Daily Telegraph, Le Monde, Der Spiegel, El País, The Atlantic, ProPublica, Financial Times og snesevis af andre medier på tværs af det globale medielandskab.

Disse bevillinger er øremærket til specifikke dækningsområder — global sundhed, uddannelse, landbrug, udvikling — de samme områder, som fonden opererer inden for. Bevillingerne finansierer reporterstillinger, redaktionelle projekter, datajournalistik-initiativer og indholdspartnerskaber. Den resulterende dækning er ikke eksplicit forpligtet til at være positiv over for fonden. Det behøver den heller ikke være. Den strukturelle effekt af økonomisk afhængighed er tilstrækkelig.

En nyhedsorganisation, der modtager millioner af dollars fra Gates-fonden, står over for en iboende interessekonflikt, når den rapporterer om Gates, fonden eller de sektorer, fonden påvirker. Konflikten behøver ikke producere bevidst bias for at producere systematisk bias. Redaktører tildeler reportere at dække global sundhed som et beat finansieret af fondspenge. Reporterne udvikler kilder inden for fondens netværk. De historier, de producerer, afspejler prioriteterne, vinklingen og dataene leveret af fonden og dens bevillingsmodtagere. Kritisk undersøgelse af selve fonden — dens interessekonflikter, dens fiaskoer, dens politiske indflydelse — modvirkes strukturelt af det økonomiske forhold.

Columbia Journalism Review dokumenterede denne dynamik i en undersøgelse fra 2020, der fandt, at Gates-fondens finansiering havde skabt et globalt medieøkosystem, hvor kritisk dækning af fonden var praktisk talt fraværende. Reportere, der dækkede global sundhed, vidste, at deres beats eksisterede på grund af fondsfinansiering. Redaktører vidste, at fondsbevillinger finansierede stillinger i deres redaktioner. Dækningen var ikke åbenlyst styret. Den var strukturelt formet — og formen var konsekvent positiv.

Mediebevillingerne suppleres af en bredere omdømmestyringsstrategi, der inkluderer ghostskrevne kronikker i store publikationer, en kurateret tilstedeværelse på sociale medier, dokumentarfilm (herunder Netflix-serien "Inside Bill's Brain"), bogturnéer og regelmæssige optrædener ved eliteforummer fra TED til World Economic Forum. Den kumulative effekt er et offentligt image så grundigt konstrueret og så bredt forstærket, at det at stille spørgsmålstegn ved Gates' motiver ikke behandles som journalistik, men som konspirationsteori.

Det her er det mest sofistikerede element i Gates-operationen. Manden, der finansierer WHO, vaccineprogrammerne, landbrugsindsatserne, uddannelsesreformerne og de digitale identitetssystemer, finansierer også de medieorganisationer, der rapporterer om alle disse aktiviteter. Dækningen er markedsføringen. Journalistikken er brandet. Og brandet er det skjold, der gør hele operationen immun over for den granskning, den fortjener.

# Del II — WHO

## Kapitel 11 — At købe WHO

Verdenssundhedsorganisationen blev oprettet i 1948 som et specialiseret FN-agentur med opgaven at lede og koordinere international sundhedspolitik. Dens autoritet stammer fra dens medlemslande — 194 nationer, hvis fastlagte bidrag oprindeligt var tænkt som WHO's primære finansieringskilde, for at sikre, at organisationen tjente de kollektive sundhedsinteresser hos verdens regeringer og befolkninger.

Den finansieringsmodel er systematisk blevet demonteret. I dag kommer over 80 procent af WHO's finansiering ikke fra fastlagte bidrag — som organisationen frit kan allokere — men fra frivillige bidrag, der er "øremærket" af donorerne til bestemte programmer og prioriteter. WHO kan ikke omdirigere øremærkede midler. Den skal bruge pengene til det formål, donoren udpeger. Det betyder, at organisationens prioriteter bestemmes ikke af de sundhedsbehov, dens medlemslande identificerer, men af præferencerne hos dens største frivillige bidragydere.

Gates-fonden er WHO's største ikke-statslige bidragyder og til tider dens største bidragyder af enhver art — overgående bidraget fra USA. Fondens bidrag er overvejende øremærkede — rettet mod vaccinationsprogrammer, polioudryddelse, malaria og andre prioriteter udvalgt af fonden. WHO's arbejde på disse områder formes af Gates-fondens finansiering. Dens arbejde på områder, fonden ikke prioriterer — arbejdsmiljø, miljøsundhed, ernæring, styrkelse af sundhedssystemer — begrænses tilsvarende.

Effekten er, at en privat fond, kontrolleret af en enkelt familie, udøver mere indflydelse på dagsordenen for verdens offentlige sundhedsmyndighed end nogen demokratisk regering. WHO's generaldirektør har ikke råd til at støde fonden. Dens faglige personale kan ikke producere anbefalinger, der modsiger fondens prioriteter, uden at bringe deres finansiering i fare. Dens institutionelle kultur er orienteret mod præferencerne hos dens største donor — ikke på grund af korruption, men på grund af strukturel afhængighed.

Tidligere WHO-embedsmænd har udtalt sig offentligt om denne dynamik. En artikel fra 2017 i tidsskriftet Global Health Governance dokumenterede, hvordan Gates-fondens finansiering havde forskudt WHO's prioriteter mod vertikale sygdomsspecifikke indsatser — især vaccination — og væk fra den horisontale styrkelse af sundhedssystemer, som mange folkesundhedseksperter betragter som vigtigere for bæredygtige sundhedsresultater i udviklingslande. Fonden finansierer, hvad den tror på. WHO gør, hvad der er finansieret. Forskellen mellem et internationalt folkesundhedsagentur og en filantropisk leveringsmekanisme indsnævres med hvert budgetår.

Den WHO, der forhandler pandemitraktater, fastsætter vaccinationsplaner, definerer sygdomsudbrud og rådgiver regeringer om sundhedskriser, er ikke en uafhængig institution. Den er en økonomisk afhængig organisation, hvis største private bidragyder har investeringer i de farmaceutiske selskaber, hvis produkter WHO anbefaler. Dette er ikke global sundhedsstyring. Det er privatiseringen af global sundhedsstyring — opnået ikke gennem en fjendtlig overtagelse, men gennem den stadige ophobning af økonomisk afhængighed.

## Kapitel 12 — GAVI

Den Globale Alliance for Vacciner og Immunisering — GAVI — blev lanceret i 2000 ved World Economic Forum i Davos med et tilsagn på 750 millioner dollars fra Gates-fonden. Den har siden modtaget over 4 milliarder dollars fra fonden, hvilket gør Gates til dens stiftende donor og dominerende økonomiske kraft.

GAVI's erklærede mission er at øge adgangen til immunisering i verdens fattigste lande. Den gør dette gennem en model kaldet "markedsformning" — ved at bruge samlet indkøbskraft til at forhandle lavere vaccinepriser fra producenter og derefter subsidierer vaccinekøb for berettigede lande. Modellen præsenteres som en gevinst for alle: producenter får garanteret volumen, lande får overkommelige vacciner, og børn bliver vaccineret.

Den usagte funktion af GAVI er at tjene som en kanal, der flytter offentlige midler til farmaceutiske selskaber, mens den isolerer disse selskaber fra de risici og det ansvar, der følger med de markeder, de betjener. GAVI's finansiering kommer fra regeringer, Gates-fonden, Verdensbanken og andre donorer. Disse penge bruges til at købe vacciner fra producenter til forhandlede priser. Producenterne modtager garanteret efterspørgsel — hvilket reducerer deres kommercielle risiko — og kontrakterne struktureres gennem forhåndsforpligtelser, der binder donormidler år i forvejen og låser køb fast uanset om vaccinerne præsterer som forventet.

GAVI's styrelsesstruktur inkluderer repræsentanter fra donorlande, modtagerlande, WHO, Verdensbanken, civilsamfundet — og den farmaceutiske industri. Vaccineproducenter sidder i bestyrelsen for den organisation, der indkøber deres produkter med offentlige midler. Interessekonflikten er ikke skjult. Den er det organisatoriske design.

Fondens rolle i GAVI skaber en lukket cirkel. Fonden investerer i vaccineselskaber gennem trusten. Fonden finansierer GAVI gennem bevillinger. GAVI indkøber vacciner fra de selskaber, trusten er investeret i, ved hjælp af penge, der inkluderer fondsbevillinger og offentlige midler udløst af fondens fortalervirksomhed. Fondens bevillinger skaber efterspørgslen. Trustens investeringer indhøster afkastet. Offentligheden betaler for vaccinerne. Fonden får æren.

GAVI har distribueret milliarder af vaccinedoser over hele udviklingslandene. Om disse doser har produceret nettosundhedsfordele er et spørgsmål, som GAVI's egne overvågningssystemer ikke er designet til at besvare — fordi GAVI måler succes efter leverede doser, ikke efter opnåede sundhedsresultater. Organisationen tæller input, ikke resultater. Et barn, der modtager en vaccine, tælles som en succes. Et barn, der udvikler bivirkninger, tælles af et andet system — eller tælles slet ikke. Den måleenhed, der betyder noget for GAVI, er den, der retfærdiggør flere indkøb — og indkøbene er den mekanisme, pengene flyder igennem.

## Kapitel 13 — CEPI

Koalitionen for Innovation i Epidemiberedskab — CEPI — blev lanceret ved World Economic Forum i Davos i januar 2017 med stiftende finansiering fra Gates-fonden, Wellcome Trust og regeringerne i Norge, Japan og Tyskland. Dens mission var at fremskynde udviklingen af vacciner mod nye smitsomme sygdomme — at opbygge de platformsteknologier og produktionsrelationer, der ville muliggøre hurtig vaccineproduktion, når den næste pandemi kom.

CEPI var i bund og grund en forudpositioneret pandemisk beredskabsinfrastruktur. Tre år før COVID-19 skabte Gates og hans netværk af samstemmige donorer en organisation specifikt designet til at komprimere vaccineudviklingstidslinjer fra år til måneder. Da pandemien blev erklæret i marts 2020, var CEPI allerede operationel — med finansiering, relationer og platformsteknologier på plads. Den blev en central knude i COVID-vaccineindsatsen og finansierede udviklingen af flere vaccinekandidater, herunder Oxford-AstraZeneca-vaccinen.

Timingen er værd at undersøge. CEPI blev grundlagt i 2017. Gates-fonden havde advaret om pandemirisiko siden mindst 2015, da Gates holdt et bredt set TED-foredrag med titlen "Det næste udbrud? Vi er ikke klar." I 2017, det samme år CEPI blev grundlagt, inkluderede Münchner-sikkerhedskonferencen en pandemiberedskabsøvelse. I 2018 udgav Johns Hopkins Center for Health Security — der modtager finansiering fra Gates-fonden — en rapport kaldet "Kendetegnene ved pandemiske patogener." I oktober 2019 var Gates-fonden medvært for Event 201. To måneder senere begyndte pandemien.

Denne sekvens præsenteres af Gates og hans allierede som fremsynethed — bevis på, at de var foran kurven, forberedte, når andre ikke var det. Den alternative fortolkning er, at infrastrukturen til pandemiindsatsen blev bygget før pandemien af det samme netværk af organisationer, der ville styre indsatsen og profitere af den. Vaccineudviklingsplatformene, produktionsaftalerne, de regulatoriske hurtigsporsmekanismer og de offentlig-private koordinationsrammer var alle på plads, før den første sag blev rapporteret.

CEPI's model — ligesom GAVI's — kanaliserer offentlige midler til private vaccineproducenter, mens den påtager sig den udviklingsrisiko, som disse producenter ellers selv ville bære. Hvis en vaccinekandidat fejler, er den offentlige finansiering tabt. Hvis den lykkes, beholder producenten den intellektuelle ejendomsret og de kommercielle rettigheder. Offentligheden betaler for forskningen. Selskabet ejer produktet. CEPI beskriver dette som "retfærdig adgang." De farmaceutiske selskaber beskriver det som en rigtig god aftale.

## Kapitel 14 — Pandemiberedskabsdagsordenen

Bill Gates brugte årtiet før COVID-19 på at opbygge argumentet — i offentlige taler, kronikker, fondsrapporter og medieoptrædener — at en global pandemi var uundgåelig, og at verden var uforberedt. Denne kampagne var ikke tilfældig observation. Det var strategisk positionering — etableringen af den narrative ramme, der ville retfærdiggøre den indsatsinfrastruktur, som hans organisationer samtidig opbyggede.

TED-foredraget fra 2015 — "Det næste udbrud? Vi er ikke klar" — er blevet set over 40 millioner gange og citeres hyppigt som bevis på Gates' fremsyn. I foredraget argumenterede Gates for, at verden havde investeret i atomafskrækkelse, men ikke i pandemiberedskab, og at en ny virus kunne dræbe millioner, hvis systemer ikke blev sat i værk til at muliggøre hurtig opdagelse, inddæmning og farmaceutisk reaktion.

De specifikke systemer, Gates advokerede for — hurtig diagnostisk testning, mRNA-vaccineplatforme, digital sygdomsovervågning, offentlig-privat koordination af farmaceutisk reaktion og globale styringsmekanismer for sundhedskriser — er præcis de systemer, der blev indsat under COVID-19, styret af organisationer, som Gates havde finansieret.

I 2017 fortalte Gates Münchner-sikkerhedskonferencen, at en bioterrorbegivenhed eller naturligt forekommende pandemi kunne dræbe 30 millioner mennesker på under et år. Han opfordrede til øgede investeringer i de organisationer, han allerede finansierede — CEPI, GAVI og WHO — og til nye styringsmekanismer, der muliggør hurtigere, mere centraliseret pandemisk indsats.

I 2018 udgav han et essay i New England Journal of Medicine, der argumenterede for en "omfattende pandemiberedskabsplan," der inkluderede overvågningsnetværk, hurtige vaccineudviklingsplatforme og beføjelsen til at implementere karantæne- og inddæmningsforanstaltninger på global skala.

I 2019 havde budskabet udviklet sig fra advarsel til planlægning. Event 201 — pandemisimuleringen fra oktober 2019 — var ikke en advarsel. Det var en generalprøve. Deltagerne inkluderede repræsentanter fra de organisationer, der ville styre den faktiske pandemiindsats, som gennemgik de specifikke udfordringer — forsyningskædelogistik, offentlig kommunikation, censur af misinformation — som de ville stå over for måneder senere.

Pandemiberedskabsdagsordenen var ikke en reaktion på COVID-19. COVID-19 var den begivenhed, der aktiverede en dagsorden, der havde været under opbygning i årevis — finansieret af Gates-fonden, forankret i organisationer skabt eller erobret af Gates og designet til at centralisere sundhedsautoritet i institutioner, der svarer til deres bidragydere snarere end til offentligheden.

## Kapitel 15 — WHO's pandemitraktat

I december 2021 etablerede Verdenssundhedsforsamlingen — WHO's styrende organ — et mellemstatsligt forhandlingsorgan til at udarbejde et nyt internationalt instrument om pandemiforebyggelse, -beredskab og -indsats. Den foreslåede traktat — officielt kaldet "WHO-konventionen, -aftalen eller et andet internationalt instrument om pandemiforebyggelse, -beredskab og -indsats" — ville skabe en bindende juridisk ramme for, hvordan verden reagerer på fremtidige pandemier.

Traktatens bestemmelser, som forhandlet gennem flere udkast, inkluderer mekanismer for deling af patogenovervågning, retfærdig adgang til pandemiprodukter, styrkede sundhedssystemer og — afgørende — styringsrammer, der ville udvide WHO's beføjelser under erklærede sundhedskriser. Omfanget af denne udvidelse er genstand for intens debat, men tidlige udkast inkluderede bestemmelser, der ville give WHO's generaldirektør betydelig beføjelse til at erklære pandemier, koordinere indsatsforanstaltninger og anbefale handlinger, som medlemslande ville forventes at implementere.

Betydningen af denne traktat skal forstås i konteksten af WHO's finansieringsstruktur. Den organisation, der ville opnå udvidede beføjelser over global sundhedskriseindsats, er i væsentlig grad finansieret af Gates-fonden og styret delvist af prioriteterne hos dens største donorer. Traktaten ville formalisere og udvide autoriteten af en institution, der allerede er økonomisk afhængig af private interesser — og skabe en juridisk ramme, hvor fremtidige pandemiindsatser styres af en organisation, hvis dagsorden formes af manden, der finansierer den.

Gates har offentligt advokeret for traktaten og for udvidede WHO-beføjelser. I et blogindlæg fra 2022 argumenterede han for et "Global Epidemic Response and Mobilization"-hold — et permanent pandemiindsatsorgan med beføjelser og ressourcer til at koordinere globale indsatser. Den model, Gates forestiller sig, er en, hvor pandemiindsats styres af et centraliseret, teknisk ekspertorgan, der opererer over nationale regeringer — den samme model, han har anvendt på vaccination gennem GAVI, på vaccineudvikling gennem CEPI og på sundhedspolitik gennem sin WHO-finansiering.

Modstanden mod traktaten — fra nationale regeringer, civilsamfundsorganisationer og folkesundhedsfortalere — centrerer sig om suverænitet. Bekymringen er, at en bindende pandemitraktat ville overføre beslutningskompetence fra valgte nationale regeringer til en international organisation, der ikke er demokratisk ansvarlig og er uforholdsmæssigt påvirket af sine største bidragydere. Bekymringen er ikke hypotetisk. Under COVID-19 drev WHO-anbefalinger — formet af Gates-finansierede organisationer og understøttet af Gates-finansierede medier — nedlukninger, skolelukninger og vaccinationspolitikker over hele verden. Traktaten ville formalisere den myndighed, der blev udøvet uformelt under COVID — og gøre den bindende.

## Kapitel 16 — De internationale sundhedsregulativer

WHO's pandemitraktat er ikke den eneste styringsmekanisme under forhandling. Parallelt hermed forløber foreslåede ændringer af de internationale sundhedsregulativer — den eksisterende juridisk bindende ramme, der styrer, hvordan medlemslande opdager, rapporterer og reagerer på folkesundhedskriser af international betydning.

IHR-ændringerne, forhandlet samtidig med traktaten, ville udvide WHO-generaldirektørens beføjelser på flere kritiske områder. Tidlige ændringsforslag inkluderede bestemmelser om at ændre WHO's anbefalinger fra ikke-bindende til bindende, at udvide definitionen af sundhedskriser til at omfatte potentielle såvel som faktiske trusler, at etablere krav om digitale sundhedscertifikater og at skabe mekanismer til overvågning af overholdelse af WHO-anbefalinger.

Den mest omdiskuterede bestemmelse var den foreslåede ændring af artikel 12, der ville have givet generaldirektøren mulighed for at erklære en folkesundhedskrise baseret på en potentiel trussel — og dermed sænke tærsklen for kriseerklæring fra en faktisk begivenhed til en forventet. Denne skelnen har betydning, fordi kriseerklæringer aktiverer de styringsrammer, finansieringsmekanismer og farmaceutiske indsatssystemer, som Gates' organisationer har opbygget. En lavere tærskel for kriseerklæring betyder hyppigere aktivering af disse systemer — og hyppigere udrulning af de produkter, de er designet til at levere.

IHR-ændringerne inkluderede også forslag om digital sundhedsdokumentation — standardiserede digitale certifikater, der ville registrere vaccinationsstatus og være påkrævet for international rejse. Denne bestemmelse stemmer direkte overens med den digitale sundhedspasinfrastruktur, som Gates har finansieret gennem ID2020 og andre initiativer. Den praktiske effekt ville være at gøre det digitale vaccinecertifikat — udviklet og promoveret af Gates-finansierede organisationer — til et krav i henhold til international lov.

Kombinationen af pandemitraktaten og IHR-ændringerne ville skabe en omfattende styringsramme for globale sundhedskriser, der centraliserer autoritet i WHO, formaliserer den farmaceutiske indsatsmodel, etablerer krav om digital sundhedsdokumentation og skaber mekanismer til overvågning af overholdelse — alt sammen administreret af en organisation, der i væsentlig grad er finansieret og påvirket af Gates-fonden og dens netværk af samstemmige organisationer.

## Kapitel 17 — Svingdøren

Gates-fonden opererer ikke isoleret. Den opererer gennem et netværk af organisationer forbundet af fælles finansiering, fælles personale og fælles verdenssyn. Det personale, der bevæger sig mellem fonden, GAVI, CEPI, WHO, nationale sundhedsministerier, farmaceutiske selskaber og akademiske institutioner, udgør en professionel klasse, hvis karrierevej sikrer samstemmighed — ikke gennem sammensværgelse, men gennem den naturlige dynamik i karriereudvikling inden for et finansieringsøkosystem kontrolleret af en enkelt kilde.

En forsker, der bygger en karriere inden for global sundhedsvaccinationsforskning, er afhængig af Gates-fondens finansiering til bevillinger, institutionel støtte og karrieremuligheder. Hvis den forsker tiltræder WHO, medbringer de prioriteterne, antagelserne og de professionelle relationer, der er formet inden for fondens netværk. Hvis de skifter til GAVI, medbringer de den samme orientering. Hvis de rådgiver en national regering om vaccinationspolitik, afspejler deres anbefalinger det verdenssyn, der er kultiveret af det netværk, der trænede og finansierede dem.

Svingdøren fungerer på alle niveauer. Seth Berkley, CEO for GAVI fra 2011 til 2023, arbejdede tidligere ved International AIDS Vaccine Initiative — en Gates-fondsbevillingsmodtager. Christopher Elias, der leder Global Development Division hos Gates-fonden, var tidligere i ledelsen hos PATH — en stor Gates-fondsbevillingsmodtager. Den nuværende og tidligere ledelse af CEPI, WHO's immuniseringsafdeling og talrige nationale sundhedsmyndigheder inkluderer personer, hvis karrierer er formet af Gates-fondens finansiering, mentorskab og institutionelle relationer.

Dette netværk sikrer politisk sammenhæng uden at kræve central styring. Når enhver større organisation inden for global sundhed er finansieret af den samme kilde, bemandet af folk, der er uddannet inden for det samme finansieringsøkosystem, og evalueret mod måltal, der stemmer overens med bidragyderens prioriteter — er resultatet et system, der bevæger sig i én retning. Retningen er mod farmaceutiske interventioner, især vacciner. Retningen er mod centraliseret styring. Retningen er mod digital infrastruktur. Og retningen er mod de produkter og platforme, som Gates Foundation Trust er investeret i.

## Kapitel 18 — Modelleringsmonopolet

I 2007 ydede Gates-fonden en bevilling på 105 millioner dollars til University of Washington for at oprette Institute for Health Metrics and Evaluation — IHME. Bevillingen var den største fra en privat fond til et offentligt universitet nogensinde på det tidspunkt. Siden da har fonden bidraget med over 279 millioner dollars til IHME, hvilket gør det til instituttets dominerende bidragyder med en størrelsesorden.

IHME producerer Global Burden of Disease Study — den mest citerede kilde til sundhedsdata i verden — og de sundhedsmodeller, som regeringer, internationale organisationer og medier baserer sig på for at forstå sygdomstendenser, allokere ressourcer og fastsætte prioriteter. Under COVID-19 var IHME's modeller den primære kilde til de dødelighedsprognoser, der drev regeringspolitik i USA og globalt.

IHME's COVID-modeller projicerede millioner af dødsfald og blev brugt til at retfærdiggøre nedlukninger, planlægning af hospitalskapacitet, nødanskaffelser og suspendering af normal økonomisk og social aktivitet. Modellerne blev konsekvent revideret — ofte dramatisk nedad — efterhånden som virkelighedens data blev tilgængelige. Men de politiske beslutninger truffet på baggrund af de tidlige, alarmerende projektioner blev ikke omgjort. Nedlukninger blev gennemført, virksomheder blev lukket, skoler blev lukkede, og nødgodkendelse af vaccinekøb blev givet — alt sammen baseret på prognoser fra et Gates-finansieret modelleringsinstitut.

Styrken ved sundhedsmodellering ligger i dens tilsyneladende objektivitet. En model er matematik — tal, ligninger, prognoser. Den fremstår neutral, videnskabelig, autoritativ. Men en model er kun så god som sine antagelser — og antagelserne afspejler prioriteterne hos modellørerne og deres bidragydere. IHME's modeller under COVID understregede konsekvent truslen fra sygdommen og nødvendigheden af farmaceutisk intervention. De modellerede ikke sundhedsomkostningerne ved nedlukninger — de forpassede kræftscreeninger, den ubehandlede hjerte-kar-sygdom, den mentale sundhedskrise, selvmordene. De modellerede det problem, vacciner kunne løse, ikke de problemer, nedlukninger ville skabe.

Når én fond finansierer det institut, der producerer modellerne, de organisationer, der handler på modellerne, de medier, der rapporterer modellerne, og den farmaceutiske indsats, som modellerne retfærdiggør — er modellerne ikke uafhængig analyse. De er en komponent i et system designet til at producere et forudbestemt spektrum af resultater. Tallene kan være matematisk sunde. Men de spørgsmål, de er designet til at besvare — og de spørgsmål, de er designet til ikke at stille — bestemmes af interesserne hos den enhed, der betaler for dem.

## Kapitel 19 — Overvågningsinfrastrukturen

Gates-fonden har investeret hundreder af millioner dollars i digital sundhedsinfrastruktur over hele udviklingslandene — sygdomsovervågningsnetværk, genomisk sekventering, elektroniske sundhedsjournaler og biometriske identifikationssystemer. Disse investeringer præsenteres som redskaber til sygdomsopsporing og styrkelse af sundhedssystemer. De er også komponenterne i et globalt sundhedsovervågningssystem af hidtil uset omfang.

Fonden finansierer Global Health Security Agenda — et partnerskab af over 70 lande, der arbejder på at opbygge kapacitet til sygdomsopsporing og -indsats. Den finansierer strategien for integreret sygdomsovervågning og -indsats i hele Afrika. Den finansierer de genomiske sekvenseringsnetværk, der sporer patogenudvikling. Den finansierer de digitale sundhedsjournalsystemer, der indsamler individuelle sundhedsdata. Og den finansierer de biometriske identitetsprogrammer — herunder gennem ID2020 — der knytter sundhedsdata til individuelle digitale identiteter.

Den kumulative effekt af disse investeringer er et system, der kan spore sundhedsstatus, vaccinationshistorik, sygdomseksponering og biologisk identitet på individniveau på tværs af landegrænser. Dataene flyder gennem netværk finansieret af fonden, forvaltet af organisationer i fondens netværk og underlagt styringsrammer formet af fondens fortalervirksomhed.

Værdien af disse data — til kommercielle, politiske og styringsmæssige formål — er enorm. Sundhedsdata, der afslører sygdomsmønstre på befolkningsniveau, har kommerciel værdi for farmaceutiske selskaber, der søger at identificere markeder. Individuelle vaccinationsdata og sundhedsdata har styringsmæssig værdi for myndigheder, der ønsker at implementere overholdelsesbaserede systemer som digitale sundhedspas. Genomiske data har både kommerciel og overvågningsmæssig værdi, der rækker langt ud over det erklærede folkesundhedsformål.

Udviklingslandene — hvor privatlivsbeskyttelsen er svagest, den institutionelle kapacitet er lavest, og befolkningen har mindst mulighed for at nægte deltagelse — er testgrunden for disse systemer. Den digitale sundhedsinfrastruktur, der opbygges over hele Afrika og Sydasien med Gates-fondens finansiering, vil generere data, forfine teknologier og etablere styringsmæssige præcedenser, der derefter kan anvendes globalt. Mønsteret er konsistent: test i udviklingslandene, opskalér til den udviklede verden. Den befolkning, der mindst er i stand til at gøre modstand, tjener som laboratorium for de systemer, der til sidst vil blive anvendt på alle.

## Kapitel 20 — Global sundhedsstyring

Bill Gates har ingen lægelig uddannelse. Han har ingen folkesundhedsuddannelse. Han har aldrig været valgt til noget embede. Han har aldrig været udnævnt til nogen regeringspost. Han er aldrig blevet godkendt af noget lovgivende organ. Han har intet demokratisk mandat af nogen art. Og alligevel udøver han mere indflydelse over global sundhedspolitik end noget andet enkelt individ på Jorden — mere end nogen sundhedsminister, nogen WHO-generaldirektør, noget statsoverhoved.

Denne indflydelse opererer gennem de mekanismer, der er dokumenteret i denne del: finansieringen af WHO, der former dens prioriteter, oprettelsen og finansieringen af GAVI, der former vaccinemarkeder, oprettelsen og finansieringen af CEPI, der former pandemiindsats, finansieringen af IHME, der former de data, beslutningerne baseres på, finansieringen af medier, der former den offentlige forståelse, og svingdøren, der sikrer, at de mennesker, der træffer beslutninger på hvert niveau, deler det verdenssyn, der er kultiveret inden for Gates-netværket.

Resultatet er et system af global sundhedsstyring, der er strukturelt privat, mens det fremstår institutionelt offentligt. WHO fremstår som en offentlig institution. GAVI fremstår som en multilateral organisation. CEPI fremstår som en koalition af regeringer og fonde. IHME fremstår som et uafhængigt forskningsinstitut. Medierne fremstår som uafhængig journalistik. Men når man følger finansieringen — når man følger pengene fra deres kilde til deres anvendelse — finder man, at en enkelt privat fond er den røde tråd, der forbinder dem alle.

Dette er ikke en konspirationsteori. Det er offentligt tilgængeligt materiale. Bevillingerne offentliggøres. Investeringerne indberettes. Personalebevægelserne kan spores. De politiske resultater kan observeres. Systemet opererer i fuld offentlighed — og grunden til, at det sjældent stilles spørgsmålstegn ved det, er, at den samme enhed, der byggede systemet, også finansierer de institutioner, der skulle stille spørgsmålstegnene.

Global sundhedsstyring er blevet privatiseret — ikke gennem et kup eller en traktat, men gennem den tålmodige, systematiske ophobning af økonomisk indflydelse over enhver institution i systemet. Resultatet er, at de sundhedsbeslutninger, der påvirker milliarder af mennesker, formes af prioriteterne hos én mand, filtreret gennem de organisationer, han finansierer, retfærdiggjort af de data, hans institut producerer, og beskyttet mod granskning af de medier, han støtter. Dette er ikke styring. Det er ejerskab — forklædt som gavmildhed.

# Del III — Nålene

## Kapitel 21 — Indien og polio

Indien lancerede en af de mest ambitiøse vaccinationskampagner i historien — Pulse Polio Immunisation Programme — med betydelig finansiering fra Gates-fonden, WHO og UNICEF. Kampagnen administrerede milliarder af doser oral poliovaccine i hele landet og nåede hundreder af millioner af børn i bestræbelsen på at udrydde vild poliovirus fra subkontinentet.

I 2014 blev Indien erklæret poliofrit — ingen nye tilfælde af vild poliovirus var blevet opdaget i tre år. Resultatet blev fejret globalt som en triumf for vaccinationsmodellen. Bill Gates blev personligt krediteret i mediedækningen verden over.

Hvad der ikke blev fejret — og knap nok rapporteret uden for medicinske tidsskrifter — var den samtidige eksplosion af ikke-polio akut slap parese. NPAFP er klinisk uadskillelig fra polio — barnet mister brugen af sine lemmer — men klassificeres anderledes, fordi den ikke er forårsaget af vild poliovirus. Mellem 2000 og 2017 rapporterede Indien 491.000 tilfælde af NPAFP — et tal, der langt overstiger, hvad der ville forventes baseret på historiske basisrater.

Et peer-reviewed studie publiceret i International Journal of Environmental Research and Public Health i 2018, forfattet af forskere herunder dr. Jacob Puliyel — et medlem af Indiens Nationale Tekniske Rådgivningsgruppe for Immunisering — fandt en direkte statistisk korrelation mellem antallet af orale poliovaccinedoser administreret per barn og raten af NPAFP. Delstater, der administrerede flest doser, havde de højeste rater af NPAFP. Forholdet var dosisafhængigt og statistisk signifikant.

Den orale poliovaccine bruger en levende, svækket poliovirus — en svækket form af virusen, der i sjældne tilfælde kan vende tilbage til en virulent form og forårsage lammelse. Dette bestrides ikke. WHO anerkender, at vaccinederiveret poliovirus kan forårsage udbrud — og i 2020 var der faktisk flere tilfælde af polio forårsaget af vaccinen end af vild poliovirus globalt. Den orale poliovaccine blev erstattet af den inaktiverede poliovaccine i USA og Europa for årtier siden netop på grund af denne risiko. Den fortsatte med at blive brugt i Indien og Afrika — de befolkninger, Gates' organisationer betjener — fordi den var billigere og lettere at administrere.

Indiens Nationale Tekniske Rådgivningsgruppe for Immunisering anbefalede til sidst at reducere hyppigheden af poliovaccinekampagner og overgå til den inaktiverede vaccine. Men de næsten en halv million børn, der udviklede NPAFP i kampagneperioden, modtog ingen anerkendelse, ingen kompensation og ingen undersøgelse, der stod i forhold til problemets omfang. Kampagnen blev erklæret en succes — fordi succesmålet var eliminering af vild poliovirus, ikke sundheden for de børn, der modtog vaccinen.

## Kapitel 22 — DTP-vaccinen i Afrika

I 2017 offentliggjorde forskerne Peter Aaby og Christine Stabell Benn — to af verdens mest erfarne vaccineforskere med årtiers feltarbejde i Vestafrika — et studie i tidsskriftet EBioMedicine, der undersøgte sundhedsresultaterne for børn, der modtog DTP-vaccinen (difteri, stivkrampe, kighoste) i Guinea-Bissau. Deres resultater var alarmerende.

Børn, der modtog DTP-vaccinen, havde fem til ti gange højere dødelighed end uvaccinerede børn. Effekten var mest udtalt hos piger, der viste tidobbelt højere dødelighed. Dødsfaldene var ikke forårsaget af de sygdomme, vaccinen var designet til at forebygge — de skyldtes øget modtagelighed for andre infektioner. DTP-vaccinen syntes at undertrykke immunsystemets evne til at bekæmpe urelaterede sygdomme, hvilket producerede en nettostigning i dødelighed trods forebyggelse af de tre specifikke sygdomme, den var målrettet mod.

Det her var ikke et enkelt afvigende studie. Aaby og Benn havde dokumenteret de ikke-specifikke effekter af vacciner — deres indvirkning på den samlede dødelighed snarere end blot den målrettede sygdom — i over tredive år. Deres forskning, baseret på naturlige eksperimenter i Guinea-Bissau og andre vestafrikanske miljøer, havde gentagne gange vist, at levende vacciner (som mæslinge og BCG) reducerede den samlede dødelighed ud over, hvad der kunne forklares med sygdomsforebyggelse alene, mens ikke-levende vacciner (som DTP) syntes at øge den samlede dødelighed — især hos piger.

WHO var bekendt med denne forskning. Aaby havde præsenteret sine resultater ved WHO-møder. Dataene var blevet gennemgået af WHO's rådgivende udvalg. Men WHO fortsatte med at anbefale DTP-vaccinen på sin globale immuniseringsplan — og Gates-fonden, gennem GAVI, fortsatte med at finansiere dens distribution over hele udviklingslandene. Begrundelsen var, at vaccinen forebyggede tre sygdomme, og at de forebyggede tilfælde opvejede den øgede dødelighed fra andre årsager. Beregningen blev bestridt af Aaby og Benn, der argumenterede for, at nettoeffekten var flere dødsfald, ikke færre.

Implikationerne af denne forskning rækker ud over DTP. Hvis ikke-levende vacciner kan øge den samlede dødelighed gennem ikke-specifikke immuneffekter, kan de massevaccinationskampagner, der finansieres af GAVI og Gates-fonden — som administrerer flere ikke-levende vacciner til hundreder af millioner af børn — forårsage mere skade end de sygdomme, de forebygger. Denne mulighed er aldrig blevet adresseret gennem de storstilede randomiserede forsøg, der ville være nødvendige for at afgøre spørgsmålet — forsøg, som Gates-fonden med sine milliarder i ressourcer kunne finansiere, men ikke har gjort.

## Kapitel 23 — Kenya og stivkrampevaccinen

I 2014 slog den kenyanske konference af katolske biskopper alarm om WHO's stivkrampevaccinationskampagne rettet mod kvinder i den fødedygtige alder. Biskopperne rapporterede, at de havde fremskaffet prøver af vaccinen og indsendt dem til uafhængige laboratorier for test. Laboratorierne fandt tilstedeværelsen af humant choriongonadotropin — HCG — i vaccineprøverne.

HCG er et hormon, der naturligt produceres under graviditet. Når HCG kombineres med stivkrampetoksoidet i en vaccine, retter kroppens immunrespons sig ikke kun mod stivkrampetoksoidet, men også mod HCG — og producerer antistoffer, der angriber hormonet, når det optræder naturligt under graviditet. Resultatet er immunologisk ufrugtbarhed — kvindens immunsystem angriber det hormon, der er nødvendigt for at opretholde en graviditet, hvilket forårsager abort.

Biskopperne bemærkede, at vaccinationskampagnen var usædvanlig på flere måder. Den var kun rettet mod kvinder i den fødedygtige alder — ikke mænd, ikke børn, ikke ældre kvinder. Den krævede fem doser med seks måneders interval — en tidsplan, der var uforenelig med standard stivkrampevaccination, men forenelig med det doseringsregime, der er nødvendigt for at frembringe en anti-fertilitets-immunrespons. Og den blev administreret under WHO-tilsyn i en kampagne, der ikke var integreret med Kenyas rutinemæssige immuniseringsprogram.

WHO og UNICEF benægtede, at vaccinerne indeholdt HCG. Den kenyanske regerings sundhedsministerium afviste først biskoppernes påstande, men gennemførte derefter sine egne test. Resultaterne var omstridte — regeringstilknyttede laboratorier rapporterede ingen HCG, mens uafhængige laboratorier bestilt af biskopperne fortsat fandt det. Uoverensstemmelsen blev aldrig løst til begge parters tilfredshed.

De katolske biskoppers anklage var ikke uden fortilfælde. WHO havde været involveret i forskning i anti-fertilitetsvacciner siden 1970'erne. En WHO-arbejdsgruppe om vacciner til fertilitetsregulering havde publiceret forskning om brugen af HCG-konjugeret stivkrampetoksoid som en præventiv vaccine. Teknologien eksisterede. Forskningen var dokumenteret i WHO's egne publikationer. Spørgsmålet var ikke, om en sådan vaccine var mulig — det var, om den var blevet indsat.

Episoden beskadigede tilliden til WHO's vaccinationsprogrammer i hele Østafrika — en konsekvens, som WHO tilskrev misinformation snarere end de legitime spørgsmål rejst af en respekteret religiøs institution, der havde taget det usædvanlige skridt at teste de vacciner, der blev administreret til dens sognebørn, uafhængigt.

## Kapitel 24 — HPV-forsøgene i Indien

I 2009 gennemførte PATH — en Gates-fondsfinansieret global sundhedsorganisation — kliniske observationsstudier af human papillomavirus-vaccinen i to indiske delstater: Andhra Pradesh og Gujarat. Studierne administrerede Gardasil (fremstillet af Merck) og Cervarix (fremstillet af GlaxoSmithKline) til cirka 24.000 piger i alderen 10 til 14, mange fra stamme- og oprindelige samfund.

Under studierne døde syv piger. Talrige andre blev indlagt med bivirkninger herunder kramper, svære mavesmerter, hovedpine og tidlig menstruation. PATH og Indian Council of Medical Research tilskrev dødsfaldene årsager, der ikke var relateret til vaccinen — selvmord, drukning, malaria og andre tilstande. Den indiske regering blev ikke straks informeret om alle bivirkninger.

Et parlamentsudvalg — Sundhedskomitéen — undersøgte forsøgene og udgav en fordømmende rapport i 2013. Udvalget fandt, at informeret samtykke systematisk var blevet overtrådt. Mange af pigerne kom fra stammesamfund, hvor forældre var analfabeter. Samtykkeerklæringer var blevet underskrevet med tommelfingeraftryk af forstandere på kostskoler — ikke af pigernes forældre. I nogle tilfælde var der ingen dokumentation for, at forældre overhovedet var blevet informeret.

Udvalget fandt, at PATH havde brugt pigerne som forsøgspersoner i hvad der reelt var et overvågningsstudie efter markedsføring, designet til at opbygge argumentet for at inkludere HPV-vacciner i Indiens nationale immuniseringsprogram — en beslutning, der ville have skabt et marked til hundredvis af millioner dollars for Merck og GSK. Udvalget konkluderede, at PATH havde sat vaccineproducenternes kommercielle interesser over forsøgsdeltagernes sikkerhed og rettigheder.

Indiens Højesteret tog sagen til efterretning. PATH blev forbudt at gennemføre yderligere studier i Indien. Den indiske regering suspenderede programmet. Men de piger, der døde, modtog ingen kompensation. De piger, der blev skadet, modtog ingen opfølgende behandling. Og Gates-fonden — der havde finansieret PATH og studierne — stod uden konsekvenser.

HPV-forsøgene i Indien er et eksempel på, hvordan Gates-netværket opererer i udviklingslandene: finansier organisationen, finansier studiet, finansier produktet, mål en sårbar befolkning med begrænset evne til at gøre modstand eller søge ansvarlighed, når noget går galt, og isolér bidragyder fra konsekvenserne.

## Kapitel 25 — Afrika som laboratorium

Udviklingslandene — Afrika, Sydasien og Latinamerika — fungerer som testgrund for Gates-fondens sundheds-, landbrugs- og digitalteknologiprogrammer. Produkter, politikker og systemer, der ville møde større lovgivningsmæssig granskning, offentlig modstand eller juridisk ansvar i rige nationer, indsættes først i lande, hvor den institutionelle kapacitet er svagere, den offentlige bevidsthed er lavere, og den politiske omkostning ved fiasko bæres af befolkninger uden stemme i beslutningerne.

Det her er ikke et nyt mønster. Det er kolonialmodellen opdateret med et humanitært brand.

Den orale poliovaccine, der blev udfaset i USA og Europa på grund af sikkerhedsbekymringer, fortsatte med at blive administreret til hundreder af millioner af børn i Indien og Afrika — finansieret af Gates-fonden gennem GAVI og WHO. Den DTP-vaccineplan, der er blevet betvivlet af årtiers afrikansk feltforskning, fortsætter med at blive administreret over hele kontinentet — finansieret af de samme organisationer. HPV-vaccineforsøgene, der overtrådte informeret samtykke, blev udført på stammepiger i Indien — ikke på børn i Seattle.

GMO-afgrødeforsøg, der møder reguleringsmæssige barrierer i Europa, indsættes over hele Afrika gennem AGRA og andre Gates-finansierede landbrugsprogrammer. Digitale identitetssystemer, der ville møde privatlivsgranskning i EU, pilottestes i Indien, Kenya og Bangladesh. Biometrisk dataindsamling, der ville kræve omfattende informerede samtykkeprocedurer i rige nationer, implementeres i flygtningelejre og mødresundhedsklinikker i udviklingslandene — hvor befolkningen ikke har noget alternativ og ingen mulighed for klage.

Mønsteret er konsistent: udviklingslandene absorberer risikoen. Den udviklede verden nyder godt af resultaterne. Teknologierne og politikkerne forfines, de reguleringsmæssige præcedenser etableres, og styringsrammerne testes — alt sammen på befolkninger, der ikke samtykkede til at tjene som forsøgspersoner og ikke har nogen mekanisme til at holde eksperimentatorerne ansvarlige.

Gates-fonden præsenterer dette som lighed — at bringe livreddende interventioner til de befolkninger, der har mest brug for dem. Befolkningerne selv — når de er i stand til at tale — beskriver det i stigende grad som udnyttelse. Afrikanske fødevaresuverænitetsorganisationer har modsat sig AGRA. Indiske sundhedsforkæmpere har udfordret polio- og HPV-kampagnerne. Kenyanske religiøse ledere har stillet spørgsmålstegn ved stivkrampevaccinen. Modstanden vokser — men Gates-fondens ressourcer dværger ressourcerne hos de samfund, den hævder at tjene.

## Kapitel 26 — MenAfriVac-katastrofen

I december 2012 blev en meningitisvaccinationskampagne gennemført i byen Gouro i den tchadiske provins Kanem. Kampagnen brugte MenAfriVac — en meningokok A-konjugatvaccine udviklet specifikt til Afrika syd for Sahara med finansiering fra Gates-fonden og WHO.

Inden for dage efter vaccinationerne blev snesevis af unge mennesker — primært teenagere — indlagt med svære bivirkninger. Symptomerne inkluderede kramper, lammelse, hallucinationer og bevidsthedstab. Rapporter fra det berørte samfund beskrev børn, der ikke kunne gå, ikke kunne tale og oplevede ukontrollerbare anfald. Cirka 40 til 50 børn var berørt.

Reaktionen fra sundhedsmyndighederne var at tilskrive reaktionerne psykogene årsager — massehysteri, stress eller psykologisk suggestion. Børnene, lød forklaringen, oplevede ikke ægte neurologisk skade. De oplevede en psykologisk reaktion på selve handlingen at blive vaccineret. Denne diagnose blev stillet uden omfattende neurologisk evaluering og uden langsigtet opfølgning.

De berørte børn blev til sidst overført til et hospital i N'Djamena, hovedstaden, hvor nogle modtog behandling. Rapporter fra familierne indikerer, at mange af børnene ikke kom sig fuldt ud. De langsigtede resultater blev ikke systematisk dokumenteret af de organisationer, der var ansvarlige for kampagnen.

MenAfriVac-kampagnen fortsatte efter Gouro-hændelsen. Vaccinen blev administreret til over 250 millioner mennesker i hele Afrikas meningitisbælte. Gouro-hændelsen blev behandlet som en isoleret begivenhed — ikke som et signal, der krævede undersøgelse. Ingen uafhængig undersøgelse blev gennemført. Ingen kompensation blev ydet til de berørte familier. Kampagnen blev talt som en succes baseret på den måleenhed, der betød noget for dens bidragydere: antallet af administrerede doser og reduktionen i meningokok A-tilfælde i regionen.

Hændelsen illustrerer et mønster, der gentager sig i hele Gates-finansierede vaccinekampagner i udviklingslandene: bivirkninger minimeres, tilskrives ikke-vaccinerelaterede årsager og dokumenteres dårligt, hvis overhovedet. Succesmålet er leverede doser, ikke nettosundhedsresultatet for den vaccinerede befolkning. De samfund, der bærer risikoen, har ingen stemme i vurderingen.

## Kapitel 27 — Ansvarsbeskyttelsen

I 1986 vedtog den amerikanske kongres National Childhood Vaccine Injury Act, der beskyttede vaccineproducenter mod produktansvarssøgsmål. Loven oprettede National Vaccine Injury Compensation Program — et system uden skyldplacering, finansieret af en afgift på vacciner — som den eneste retsmulighed for vaccineskader. Individer, der mener, de er blevet skadet af en vaccine, skal indgive krav gennem dette program i stedet for at sagsøge producenten direkte.

Loven blev vedtaget, fordi vaccineproducenter truede med at stoppe vaccineproduktionen, medmindre de blev beskyttet mod retssager. Ansvarsbelastningen, argumenterede de, var for stor. Kongressen efterkom — og skabte en juridisk ramme, hvor producenterne af de eneste medicinske produkter, der er lovpligtige for skoledeltagelse, også er de eneste producenter, der ikke kan sagsøges for skader forårsaget af deres produkter.

Den Gates-finansierede globale vaccineinfrastruktur udvider denne ansvarsbeskyttelse internationalt. GAVI's forhåndsforpligtelser — der binder donormidler til vaccinekøb, før de er udviklet — inkluderer bestemmelser, der beskytter producenter mod økonomisk risiko, hvis vaccinerne fejler eller forårsager skade. COVAX-faciliteten — den Gates-finansierede mekanisme til global distribution af COVID-vacciner — krævede, at modtagerlande underskrev skadesløsholdelsesaftaler, der beskyttede producenter mod ansvar.

Den praktiske effekt er, at de befolkninger, der er mest eksponeret for vaccinerisiko — de fattige, de marginaliserede, befolkningerne i udviklingslandene, der modtager Gates-finansierede vacciner — har mindst adgang til juridisk oprejsning, når skader opstår. Et amerikansk barn, der skades af en vaccine, kan indgive et krav gennem VICP, hvor ufuldkomment systemet end er. Et barn i Tchad eller Guinea-Bissau, der skades af en GAVI-finansieret vaccine, har ingen sammenlignelig mekanisme. Producenterne er beskyttet. Bidragyderne er beskyttet. De administrerende organisationer er beskyttet. Barnet bærer den fulde omkostning.

Denne ansvarsarkitektur er ikke tilfældig i Gates' vaccinemodel. Den er essentiel for den. Uden ansvarsbeskyttelse ville producenter ikke acceptere kontrakterne. Uden skadesløsholdelse ville lande ikke acceptere vaccinerne. Hele systemet — fra fondsfinansieringen til WHO-anbefalingen til GAVI-indkøbet til massekampagnen — afhænger af at sikre, at ingen i kæden er økonomisk ansvarlig for konsekvenserne.

## Kapitel 28 — TRIPS-dispensationen

I oktober 2020 foreslog Indien og Sydafrika en midlertidig dispensation fra TRIPS-aftalen — Verdenshandelsorganisationens ramme for intellektuel ejendomsret — for at tillade udviklingslande at fremstille COVID-19-vacciner, diagnostik og behandlinger uden at blive blokeret af patentbeskyttelse. Forslaget blev støttet af over 100 nationer og bakket op af hundreder af civilsamfundsorganisationer, tidligere statsoverhoveder og nobelprismodtagere.

Bill Gates modsatte sig dispensationen.

I et interview med Sky News i april 2021 blev Gates direkte spurgt, om han mente, at vaccineopskrifterne burde deles med verden. Hans svar: "Nej." Han argumenterede for, at deling af den intellektuelle ejendom ikke ville hjælpe, fordi producenter i udviklingslandene manglede ekspertisen til at producere vaccinerne sikkert. Ekspertisen, antydede han, fandtes udelukkende i de vestlige farmaceutiske selskaber, der ejede patenterne — de selskaber, som hans fondstrust var investeret i.

Argumentet var ikke bare forkert — det blev modsagt af eksistensen af producenter i Indien, Bangladesh, Sydafrika og andre steder, der havde produceret vacciner i årtier og aktivt søgte patentdispensationerne, så de kunne fremstille COVID-vacciner i stor skala. Serum Institute of India — verdens største vaccineproducent i volumen — producerede allerede Oxford-AstraZeneca-vaccinen under licens. Kapaciteten eksisterede. Barrieren var juridisk, ikke teknisk — og den juridiske barriere var det patentsystem, som Gates forsvarede.

En midlertidig TRIPS-dispensation ville have muliggjort produktionen af milliarder af yderligere vaccinedoser til en brøkdel af prisen — og potentielt reddet hundredtusinder af liv i lande, hvor vaccineadgangen var begrænset af udbud og pris. Gates' modstand forsinkede og udvandede i sidste ende dispensationen — beskyttede de farmaceutiske selskabers profitter og opretholdt udviklingslandenes afhængighed af de forsyningskæder, der kontrolleres af den Gates-finansierede vaccineinfrastruktur.

Episoden afslørede den fundamentale spænding i Gates' position. Han præsenterer sig selv som forkæmperen for global sundhedslighed — manden, der vil have hvert barn vaccineret. Men da mekanismen til at opnå det mål truede de intellektuelle ejendomsrettigheder og profitmarginer hos de farmaceutiske selskaber, som hans fond er investeret i, valgte han patenterne frem for menneskene. Prioriteten var ikke vaccination. Prioriteten var systemet — det centraliserede, patentbeskyttede, fondsinfluerede system, som vaccinationen skal flyde igennem.

## Kapitel 29 — Vaccinernes årti

I januar 2010, ved World Economic Forum i Davos, annoncerede Bill Gates, at Gates-fonden ville forpligte sig til 10 milliarder dollars over det næste årti til vaccineforskning, -udvikling og -levering. Han kaldte det "vaccinernes årti" og erklærede, at med de rette investeringer kunne verden forebygge millioner af børns død.

Annonceringen var den offentlige lancering af et strategisk initiativ, der ville positionere vaccination som den centrale søjle i global sundhed — ikke ét værktøj blandt mange, men det værktøj, som alle andre sundhedsinvesteringer ville blive organiseret omkring. Den Globale Vaccinationshandlingsplan — udviklet i partnerskab med WHO, UNICEF, GAVI og National Institute of Allergy and Infectious Diseases — satte mål for vaccinedækning, -udvikling og -levering frem til 2020.

Forpligtelsen på 10 milliarder dollars var ikke ren udgift. Det var strategisk kapitaludsætning — finansiering af den forskning, der ville generere produkterne, de organisationer, der ville indkøbe produkterne, de godkendelsesprocesser, der ville godkende produkterne, og den politiske fortalervirksomhed, der ville gøre produkterne obligatoriske. Hver dollar investeret i vaccinernes årti skabte nedstrøms efterspørgsel efter farmaceutiske produkter — efterspørgsel, der ville blive serviceret af selskaber i fondstrustens portefølje.

Vaccinernes årti ophøjede vaccination over alle andre sundhedsinterventioner i det globale sundhedsprioritetshierarki. Ressourcer, der kunne have været rettet mod ernæring, sanitet, rent vand, mødrebehandling eller styrkelse af sundhedssystemer, blev i stedet rettet mod vaccineudvikling og -levering — fordi det var dér, Gates-pengene var, og Gates-pengene bestemte dagsordenen.

I 2020 havde vaccinernes årti opnået mange af sine dækningsmål — flere børn modtog flere vacciner end på noget tidspunkt i historien. Om dette omsatte sig i proportionale forbedringer i den samlede børnesundhed er et spørgsmål, som vaccinernes årti ikke var designet til at besvare — fordi målestokken var vaccinationsdækning, ikke sundhedsresultater. Forskellen har betydning. Et barn, der modtager tolv vacciner og dør af underernæring, tælles som en vaccinationssucces. Et barn, der ikke modtager nogen vacciner og trives med modermælk og rent vand, tælles som en vaccinationsfiasko. Målestokken tjener programmet, ikke barnet.

## Kapitel 30 — Informeret samtykke

Princippet om informeret samtykke — ethvert individs ret til at modtage fuldstændig, nøjagtig information om en medicinsk intervention og frit at vælge, om de vil acceptere eller afvise den — er fundamentet for medicinsk etik. Det blev kodificeret i Nürnbergkodeksen fra 1947 som direkte svar på de nazistiske medicinske eksperimenter, og det er blevet bekræftet i enhver efterfølgende erklæring om medicinsk etik, herunder Helsingforsdeklarationen, Belmont-rapporten og den Universelle Erklæring om Bioetik og Menneskerettigheder.

Massevaccinationskampagner i udviklingslandene opererer i et rum, hvor informeret samtykke er strukturelt umuligt. De målrettede befolkninger er ofte analfabeter. De talte sprog er lokale — ikke de sprog, hvori kliniske forsøgsdata publiceres. Vaccinernes bivirkningsprofiler er komplekse og kommunikeres, hvis overhovedet, i forenklede termer, der ikke formidler det fulde omfang af kendte risici. Magtdynamikken mellem et vestligt finansieret vaccinationshold og et landsbysamfund i Afrika syd for Sahara eller Sydasien er så ekstrem, at begrebet "frit valg" er funktionelt meningsløst.

HPV-forsøgene i Indien demonstrerede dette med smertelig klarhed — analfabetiske forældre, der underskrev samtykkeerklæringer, de ikke kunne læse, kostskoleviceværter, der underskrev på vegne af børn, hvis forældre ikke var kontaktet. Men samtykkeproblemet rækker langt ud over en enkelt skandale. Det er strukturelt for modellen.

Når GAVI finansierer en national vaccinationskampagne, administreres vaccinerne af sundhedsarbejdere, der følger protokoller. Protokollerne inkluderer samtykkeprocedurer. Men samtykke i en kontekst, hvor samfundet er blevet fortalt, at vaccinen er nødvendig, hvor afvisning kan resultere i social stigmatisering eller tab af adgang til andre ydelser, og hvor informationen leveres af de organisationer, der administrerer produktet — er ikke samtykke i nogen meningsfuld etisk forstand. Det er overholdelse med et skin af valgfrihed.

Gates selv har aldrig forholdt sig til samtykkespørgsmålet på nogen substantiel måde. Hans offentlige udtalelser behandler vaccination som et selvindlysende gode — en teknisk løsning på et sygdomsproblem, der kun kræver dækning og levering for at lykkes. Den etiske ramme, der ville kræve, at hvert individ er fuldt informeret og frit vælgende, er en ulejlighed for en model, der måler succes efter antallet af administrerede doser. Personen, der modtager indsprøjtningen, er ikke en patient, der træffer en medicinsk beslutning. De er et datapunkt i en dækningsstatistik — og statistikken driver maskinen.

# Del IV — Pandemien

## Kapitel 31 — Event 201

Den 18. oktober 2019 — seks uger før de første rapporterede tilfælde af COVID-19 i Wuhan, Kina — var Johns Hopkins Center for Health Security, World Economic Forum og Bill and Melinda Gates Foundation medværter for en pandemisimuleringsøvelse kaldet Event 201 på Pierre Hotel i New York.

Scenariet var en ny coronavirus — med oprindelse i grise i Brasilien, der spredtes til mennesker og blev en global pandemi. Virusen i simuleringen hed CAPS — Coronavirus Associated Pulmonary Syndrome. Den spredtes via dråbeinfektion, havde en dødelighed på cirka 10 procent i simuleringen og producerede en pandemi, der overvældede sundhedssystemer verden over.

De femten deltagere inkluderede repræsentanter fra United Nations Foundation, CDC, det kinesiske CDC, Johnson and Johnson, Marriott International, Edelman PR, Global Preparedness Monitoring Board, Henry Schein Inc., Lufthansa Group, NBC Universal, UPS, Verdensbanken og Bill and Melinda Gates Foundation. De spillede ikke roller. De var sig selv — seniorpersoner fra de organisationer, der ville styre den faktiske pandemiindsats to måneder senere.

Øvelsen producerede syv anbefalinger. Disse inkluderede en opfordring til regeringer og sociale medieselskaber om at samarbejde om at bekæmpe misinformation — at udvikle evnen til at "oversvømme" informationsrummet med "hurtige, nøjagtige og konsekvente" budskaber. Denne anbefaling blev implementeret under COVID-19 gennem Trusted News Initiative, platformsniveaucensur af afvigende synspunkter og koordineringen af regeringskommunikation med moderation af sociale medier.

Øvelsen anbefalede offentligt-privat samarbejde om vaccineudvikling og -distribution — præcis den model, som CEPI, GAVI og Operation Warp Speed ville implementere. Den anbefalede, at det internationale samfund prioriterede strømmen af essentielle varer under en pandemi — en anbefaling, der genklang i de nedlukningsundtagelser, der blev givet til store virksomheder, mens små virksomheder blev tvunget til at lukke. Den anbefalede, at regeringer forberedte økonomiske og sociale støttepakker — de stimulusprogrammer, der ville overføre billioner i offentlige midler under den faktiske pandemi.

Event 201 var ikke en forudsigelse. Det var en planlægningsøvelse gennemført af de organisationer, der ville eksekvere planen. Deltagerne vendte tilbage til deres institutioner med øvelsens anbefalinger friskt i erindring. Da den rigtige pandemi begyndte, var drejebogen klar — ikke fordi de havde forudset begivenheden, men fordi de havde øvet den.

## Kapitel 32 — Event 201-drejebogen

Overensstemmelsen mellem Event 201's anbefalinger og den faktiske COVID-19-indsats er ikke tilnærmet. Den er præcis — i en grad, der rækker ud over tilfældighed eller generelt beredskab og indtræder i territoriet for forudskrevet eksekvering.

Event 201 Anbefaling 1: Regeringer og den private sektor bør prioritere udviklingen af metoder til at bekæmpe mis- og desinformation. Under COVID-19 koordinerede Trusted News Initiative — en koalition af store medieorganisationer — undertrykkelsen af information, der modsagde officielle narrativer. Sociale medieplatforme fjernede opslag, suspenderede konti og mærkede indhold som misinformation baseret på vejledning fra statslige sundhedsmyndigheder. Facebook, YouTube og Twitter implementerede indholdsmodereringspolitikker specifikt rettet mod COVID-relaterede påstande — herunder påstande om vaccinebivirkninger, naturlig immunitet og alternative behandlinger, der senere blev anerkendt som legitime.

Event 201 Anbefaling 4: Regeringer bør tilvejebringe flere ressourcer og støtte til udvikling og nødproduktion af vacciner, behandlinger og diagnostik. Under COVID-19 forpligtede Operation Warp Speed 18 milliarder dollars i offentlige midler til vaccineudvikling og -indkøb. CEPI koordinerede international vaccineudvikling. GAVI's COVAX-facilitet koordinerede distribution. Nødproduktionsinfrastrukturen blev aktiveret inden for måneder — fordi den var forudpositioneret gennem et årti med Gates-finansierede investeringer.

Event 201 Anbefaling 5: Virksomheder bør planlægge nu for, hvordan de vil reagere på en pandemi. Under COVID-19 oplevede store virksomheder, der havde pandemikontinuitetsplaner — herunder Amazon, Walmart og teknologiselskaber — rekordvækst, mens små virksomheder uden sådanne planer blev ødelagt af nedlukninger. Øvelsens fokus på storstilet virksomhedsberedskab blev afspejlet i en pandemiindsats, der uforholdsmæssigt gavnede store virksomheder på bekostning af små.

Event 201 Anbefaling 7: Regeringer og den private sektor bør prioritere strømmen af essentielle varer under en pandemi. Under COVID-19 blev "essentiel"-betegnelsen anvendt selektivt — store detailhandlere og virksomheder blev anset for essentielle og fik lov at holde åbent, mens små virksomheder, der leverede identiske varer, blev tvunget til at lukke. Bestemmelsen af, hvad der udgjorde "essentielt," blev truffet af den samme regerings-virksomhedsneksus, der havde deltaget i øvelsen.

Event 201-drejebogen var ikke et sæt generelle principper, der blev anvendt løst på en ny situation. Det var en detaljeret operationel ramme, der blev eksekveret med bemærkelsesværdig troskab — af de samme organisationer, der havde udviklet den, ved hjælp af den infrastruktur, de havde bygget, finansieret af den samme fond, der havde været vært for øvelsen.

## Kapitel 33 — BioNTech-investeringen

I september 2019 — en måned før Event 201 og tre måneder før de første rapporterede COVID-19-tilfælde — investerede Gates-fonden 55 millioner dollars i BioNTech, et tysk bioteknologisk selskab specialiseret i mRNA-behandlinger.

BioNTech ville gå hen og samarbejde med Pfizer om at udvikle BNT162b2 — den COVID-19-vaccine, der blev den mest udbredt administrerede mRNA-vaccine i verden og genererede over 37 milliarder dollars i omsætning for Pfizer alene i 2021. BioNTechs egen omsætning oversteg 19 milliarder dollars i 2021. Selskabets aktiekurs steg fra cirka 12 dollars per aktie i september 2019 til over 400 dollars per aktie på sit højeste i 2021 — et afkast på mere end 3.000 procent.

Gates-fondens investering på 55 millioner dollars, foretaget gennem fondens strategiske investeringsfond, var ikke en konventionel velgørenhedsbevilling. Det var en aktieinvestering — køb af ejerskab i et selskab med forventning om økonomisk afkast. Fonden beskrev det som en del af sin mission om at støtte udviklingen af behandlinger mod infektionssygdomme. Timingen — uger før en coronavirus-pandemisimulering og måneder før en coronavirus-pandemi — blev beskrevet som tilfældig.

Afkastet af investeringen er estimeret til over 500 millioner dollars — et tidobbelt afkast på under to år. Dette afkast blev genereret af et produkt, hvis udvikling delvist var finansieret med offentlige midler (gennem CEPI og regeringskontrakter), hvis distribution blev styret af organisationer, fonden finansierer (GAVI, COVAX), hvis brug blev anbefalet af en organisation, fonden i væsentlig grad finansierer (WHO), og hvis optagelse blev drevet af mandater og politikker, som Gates offentligt advokerede for.

BioNTech-investeringen krystalliserer fondens forretningsmodel i en enkelt transaktion. Finansier de organisationer, der fastsætter politikken. Advoker for den politik, der skaber efterspørgslen. Invester i det selskab, der leverer produktet. Politikken skaber markedet. Markedet leverer afkastet. Afkastet finansierer mere fondsaktivitet. Og på intet tidspunkt i cyklussen er fonden forpligtet til at redegøre for interessekonflikten — fordi investeringsarmen og bevillingsarmen behandles som separate enheder, på trods af at de kontrolleres af det samme individ.

## Kapitel 34 — Nedlukningsfortalervirksomheden

Fra de tidligste dage af COVID-19-pandemien positionerede Bill Gates sig som en førende fortaler for de mest restriktive indsatsforanstaltninger — forlængede nedlukninger, skolelukninger, virksomhedslukninger og suspendering af normal social og økonomisk aktivitet. Hans offentlige udtalelser rammesatte konsekvent vacciner som den eneste acceptable exitstrategi — den ene betingelse, der måtte opfyldes, før samfund kunne genåbne.

I en kronik i Washington Post i marts 2020 skrev Gates: "For at bringe sygdommen til ophør har vi brug for en sikker og effektiv vaccine." Han opfordrede til en national nedlukning og argumenterede for, at delstater burde vedtage ensartede, strenge nedlukningsforanstaltninger. I efterfølgende interviews argumenterede han for, at USA burde forblive lukket ned i mindst seks til ti uger, og at genåbning før en vaccine var tilgængelig var uansvarligt.

Den fortalervirksomhed havde konsekvenser. Gates er ikke en offentlig sundhedsembedsmand, men hans indflydelse over de organisationer, der rådgiver regeringer — WHO, IHME, de Gates-finansierede akademiske institutioner — betød, at hans holdninger blev forstærket gennem institutionelle kanaler. De IHME-modeller, der retfærdiggjorde nedlukninger, var finansieret af fonden. Den WHO-vejledning, der støttede nedlukninger, var formet af fondens prioriteter. De medieorganisationer, der præsenterede nedlukninger som den videnskabelige konsensus, var finansieret af fondsbevillinger.

De nedlukningspolitikker, Gates advokerede for, producerede den største formueoverførsel i moderne historie. Små virksomheder lukkede permanent i millionvis. Arbejdere mistede indkomst og beskæftigelse. Børn mistede års uddannelse. Mental sundhed forværredes på tværs af befolkninger. I mellemtiden oplevede teknologisektoren — Microsoft, Amazon, Google, Facebook — rekordvækst, efterhånden som økonomisk aktivitet flyttede online. Den farmaceutiske sektor oplevede hidtil uset efterspørgsel, da vacciner blev betingelsen for genåbning. Milliardærklassen lagde billioner til deres samlede formue under pandemien.

Gates' personlige formue steg med over 30 milliarder dollars under pandemien — fra cirka 98 milliarder dollars i begyndelsen af 2020 til over 130 milliarder dollars midt i 2021. Hans fonds investeringer i farmaceutiske og teknologiselskaber steg dramatisk i værdi. De nedlukningspolitikker, han advokerede for, skabte de økonomiske betingelser, der gavnede de sektorer, han havde investeret mest i.

Spørgsmålet er ikke, om Gates oprigtigt troede, at nedlukninger var nødvendige. Spørgsmålet er, om en mand med 100 milliarder dollars i økonomiske interesser påvirket af den politiske indsats burde have været behandlet som en neutral autoritet på den indsats — og om de institutioner, han finansierer, burde have været dem, der lavede de anbefalinger, der afgjorde, om verden lukkede ned eller forblev åben.

## Kapitel 35 — Presset for vaccinemandater

Efterhånden som COVID-19-vacciner blev tilgængelige i slutningen af 2020 og begyndelsen af 2021, skiftede Gates sin fortalervirksomhed fra nedlukninger til mandater — og argumenterede for, at vaccination burde være påkrævet for rejse, beskæftigelse og adgang til offentlige rum, og at digitale vaccinecertifikater burde være håndhævelsesmekanismen.

I et interview i februar 2021 diskuterede Gates behovet for "digitale certifikater" til at vise, hvem der var vaccineret. Han havde tidligere, i en Reddit AMA i marts 2020, diskuteret behovet for "digitale certifikater" til at verificere vaccinationsstatus — et koncept, der stemte direkte overens med ID2020's digitale identitetsinitiativ, som han havde medstiftet og finansieret.

Mandatpresset var ikke bare politisk fortalervirksomhed. Det var markedsskabelse. En anbefaling om, at alle bør vaccineres, skaber frivillig efterspørgsel. Et mandat om, at alle skal vaccineres for at beholde deres job, rejse eller komme ind på en restaurant, skaber tvungen efterspørgsel. Forskellen — for en fond investeret i vaccineselskaber — er forskellen mellem et stort marked og et fangent marked.

Regeringer verden over implementerede vaccinemandater og passystemer af varierende strenghed. Østrig påbød vaccination for alle voksne. Italien påbød det for personer over 50. Australien implementerede nogle af de strengeste mandatregimer i den udviklede verden. USA indførte mandater for føderale ansatte, militært personel, sundhedsarbejdere og — gennem OSHA — forsøgte at påbyde vaccination for alle ansatte i virksomheder med mere end 100 arbejdere. OSHA-mandatet blev underkendt af Højesteret, men arbejdsgivermandaterne og sundhedsarbejdermandaterne forblev.

Det digitale vaccinepas — infrastrukturen til at knytte vaccinationsstatus til adgang og deltagelse — blev udviklet og promoveret gennem Gates-finansierede organisationer. Commons Project, der udviklede CommonPass digitale sundhedspas, modtog finansiering fra Rockefeller Foundation og opererede i overensstemmelse med den Gates-finansierede ID2020-alliance. EU's Digitale COVID-certifikat, Israels Green Pass og lignende systemer verden over implementerede det samme koncept: en digital legitimation, der betinger adgang til samfundet af farmaceutisk overholdelse.

Mandatinfrastrukturen — når den først er bygget til COVID-vacciner — forsvinder ikke, når pandemien slutter. De digitale legitimationssystemer, arbejdsgivermandatrammen, de juridiske præcedenser for at betinge social deltagelse af medicinsk overholdelse — disse er permanente tilføjelser til styringsværktøjskassen. De kan aktiveres til den næste pandemi, den næste boosterdosis eller det næste farmaceutiske produkt, der kræver et fangent marked.

## Kapitel 36 — IHME-modellerne

Institute for Health Metrics and Evaluation — finansieret af 279 millioner dollars i Gates-fondsbevillinger og beliggende på University of Washington — var den primære kilde til COVID-19-dødelighedsprognoserne, der drev regeringspolitikken i USA og påvirkede politikken globalt.

I slutningen af marts 2020 projicerede IHME-modellen, at USA ville opleve mellem 100.000 og 240.000 COVID-dødsfald selv med social afstandsforanstaltninger. Denne prognose — forstærket af medieorganisationer, citeret af regeringsembedsmænd og præsenteret som det videnskabelige grundlag for nedlukningspolitikker — skabte det frygtmiljø, der gjorde forlængede nedlukninger politisk mulige.

Modellen blev revideret gentagne gange og dramatisk. I begyndelsen af april blev den projicerede dødstal revideret kraftigt nedad. Men de politiske beslutninger truffet på baggrund af de oprindelige prognoser blev ikke revideret. Nedlukningerne fortsatte. Nødanskaffelserne fortsatte. Frygten fortsatte.

Epidemiologer uden for det Gates-finansierede netværk kritiserede IHME-modellen for dens metodologi, dens antagelser og dens mangel på gennemsigtighed. Modellen brugte kurvetilpasning snarere end mekanistisk epidemiologisk modellering — i bund og grund passede den matematiske kurver til begrænsede tidlige data fra andre lande og projicerede fremad. Denne tilgang er følsom over for de valgte data og antagelserne om smittedynamik, og den producerede brede usikkerhedsintervaller, som medierne konsekvent rapporterede i den alarmerende ende.

IHME-modellen modellerede ikke sundhedskonsekvenserne af nedlukninger. Den projicerede ikke dødsfald fra forsinket kræftbehandling, de kardiovaskulære hændelser fra udskudt medicinsk behandling, selvmordene fra økonomisk ødelæggelse og social isolation, den udviklingsmæssige skade på børn fra skolelukninger eller de langsigtede sundhedseffekter af massearbejdsløshed og social forstyrrelse. Den modellerede kun pandemien — og kun i termer, der pegede mod den farmaceutiske reaktion som løsningen.

Når den primære kilde til de data, der retfærdiggør nødhandling, er finansieret af den samme enhed, der har investeret i de produkter, som nødhandlingen vil anskaffe — er dataene ikke uafhængige. De kan være matematisk stringente. De kan være produceret af autoriserede forskere. Men de besvarer de spørgsmål, deres bidragyder har brug for besvaret, i den ramme, deres bidragyder har etableret, og de er tavse om de spørgsmål, der ville komplicere narrativet.

## Kapitel 37 — Mediekampagnen

Under COVID-19-pandemien blev Bill Gates den mest interviewede ikke-statslige person på Jorden. Han optrådte på CNN, MSNBC, Fox News, BBC, CBS, NBC, ABC, PBS, Bloomberg, CNBC, Sky News, Channel 4 og snesevis af andre netværk. Han udgav kronikker i Washington Post, New York Times, Financial Times og The Economist. Han blev citeret i stort set alle store aviser og nyhedshjemmesider i den engelsktalende verden og videre.

I disse optrædener talte Gates med autoritet om virologi, epidemiologi, vaccineudvikling, folkesundhedspolitik, økonomisk indsats og pandemistyring. Han anbefalede nedlukningsvarighed, kommenterede vaccineeffektivitetsdata, evaluerede præstationen af statslige sundhedsmyndigheder og forudsagde tidslinjen for pandemiafslutning. Han blev behandlet af interviewere som en ekspert — med den samme ærbødighed, der ville blive tilbudt direktøren for CDC eller chefen for WHO.

Gates har ingen lægelig uddannelse. Han har ingen uddannelse i virologi, epidemiologi, immunologi eller nogen gren af medicinsk videnskab. Han har ingen folkesundhedseksamen. Han droppede ud af Harvard efter to år for at starte et softwarefirma. Hans autoritet i pandemiindsats stammer udelukkende fra hans rigdom og de organisationer, hans rigdom har skabt.

De medieorganisationer, der platformede Gates under pandemien, var i mange tilfælde modtagere af Gates-fondsbevillinger. NPR — der modtog over 24 millioner dollars fra fonden — dækkede pandemien bredt med konsekvent vægt på vaccination som den primære løsning. The Guardian — der modtog over 12 millioner dollars — vedligeholdt en "Global Development"-sektion finansieret af fonden. BBC — der modtog fondsfinansiering til sine medieudviklingsprogrammer — præsenterede Gates regelmæssigt. Ingen af disse organisationer oplyste om det økonomiske forhold, når de interviewede Gates eller dækkede fondsrelaterede pandemiprogrammer.

Effekten var et mediemiljø, hvor den eneste største private bidragyder til pandemiindsatsen samtidig var den mest fremtrædende mediekommentator om pandemiindsatsen — uden at interessekonflikten blev anerkendt, undersøgt eller overhovedet nævnt. Manden, der havde investeret i BioNTech, der finansierede WHO, GAVI og CEPI, der finansierede de IHME-modeller, der drev politikken, og der havde været medvært for pandemisimuleringen to måneder før pandemien — blev præsenteret for offentligheden som en bekymret filantrop, der tilbød sin ekspertise. Den økonomiske arkitektur bag enhver anbefaling, han fremsatte, var usynlig.

## Kapitel 38 — Formueboomet

Bill Gates gik ind i COVID-19-pandemien med en nettoformue på cirka 98 milliarder dollars. Midt i 2021 havde hans nettoformue overskredet 130 milliarder dollars — en stigning på over 30 milliarder dollars på under halvandet år.

Stigningen var ikke afvigende. Det var det forventede afkast på en portefølje positioneret til at drage fordel af netop de betingelser, pandemien skabte. Teknologiselskaber steg voldsomt, da nedlukninger tvang økonomisk aktivitet online — til gavn for Microsoft, der oplevede rekordefterspørgsel efter sine cloudtjenester, Teams-samarbejdsplatform og virksomhedssoftware. Farmaceutiske selskaber steg voldsomt, da regeringer forpligtede hundredvis af milliarder dollars til vaccinekøb — til gavn for BioNTech og andre selskaber i fondstrustens portefølje. De finansielle markeder steg voldsomt, da centralbanker indsprøjtede billioner i likviditet for at forhindre økonomisk kollaps — og pustede aktivpriser op over hele linjen.

Pandemien producerede den største formueoverførsel fra arbejderklassen til milliardærklassen i registreret historie. Mellem marts 2020 og oktober 2021 steg den samlede formue for amerikanske milliardærer med cirka 2,1 billioner dollars — mens 80 millioner arbejdere mistede indkomst, 10 millioner mistede jobs, og millioner af små virksomheder lukkede permanent. Oxfam-rapporten "Inequality Kills" fandt, at verdens ti rigeste mænd fordoblede deres formuer under pandemien, mens indkomsterne for 99 procent af menneskeheden faldt.

Gates var ikke bare en passiv modtager af disse forhold. Han advokerede aktivt for de politikker, der skabte dem. Han advokerede for de nedlukninger, der lukkede små virksomheder, mens teknologiselskaber trivedes. Han advokerede for de vaccinemandater, der skabte et fangent marked for de farmaceutiske selskaber i hans portefølje. Han finansierede de organisationer, der formede pandemiindsatsen. Han finansierede de medier, der fremstillede samtykke til restriktionerne. Og hans formue voksede som en direkte konsekvens af de politikker, han fremmede.

Det her er filantropimodellen i sit reneste udtryk: skab betingelserne, finansier indsatsen, invester i løsningen og indkasser afkastet — mens den presse, du finansierer, beskriver dig som manden, der forsøger at redde verden.

## Kapitel 39 — Pandemi A/S

COVID-19-pandemiindsatsen blev ikke styret af regeringer, der handlede uafhængigt. Den blev styret af et netværk af organisationer — WHO, GAVI, CEPI, IHME, Wellcome Trust, Johns Hopkins, Verdensbanken og World Economic Forum — der fungerede som en koordineret infrastruktur. I centrum af dette netværk, forbundet til praktisk talt enhver knude gennem finansiering, personale og institutionelle relationer, var Gates-fonden.

WHO fastsatte den politiske ramme — erklærede pandemien, anbefalede nedlukninger, godkendte den farmaceutiske indsats og etablerede vaccinationsmålene. CEPI koordinerede vaccineudvikling — finansierede forskningen, etablerede produktionsaftalerne og styrede platformsteknologierne. GAVI styrede vaccineindkøb og -distribution gennem COVAX — indkøbte doser med offentlige midler og distribuerede dem til udviklingslandene. IHME producerede de modeller, der drev regeringsbeslutninger — projicerede dødstal, der retfærdiggjorde nødforanstaltninger. Johns Hopkins vedligeholdt det dashboard, der sporede tilfælde og dødsfald globalt — og leverede den datavisualisering, der holdt pandemien i centrum af den offentlige bevidsthed. Wellcome Trust medfinansierede forskning og fortalervirksomhed sammen med fonden. World Economic Forum leverede den strategiske ramme — "The Great Reset"-narrativet, der positionerede pandemien som en mulighed for systemisk transformation.

Hver af disse organisationer var i væsentlig grad finansieret af, medoprettet af eller institutionelt afstemt med Gates-fonden. Netværket opererede på tværs af nationale grænser, på tværs af institutionelle grænser og på tværs af den offentlig-private skillelinje — og koordinerede en global indsats, der var mere samlet, hurtigere og mere omfattende end nogen indsats, nogen enkelt regering kunne mønstre.

Sådan ser styring via netværk ud. Ingen enkelt enhed giver ordrer. Ingen enkelt enhed er ansvarlig. Koordineringen opstår af fælles finansiering, fælles personale, fælles verdenssyn og fælles interesser. WHO anbefaler. CEPI udvikler. GAVI indkøber. IHME modellerer. Johns Hopkins sporer. Medierne rapporterer. Regeringer efterlever. Og i centrum — der finansierer alt, er investeret i produkterne af alt og profiterer af resultaterne af alt — er fonden.

## Kapitel 40 — Den næste pandemi

Gates er ikke holdt op med at tale om pandemier. I sin bog fra 2022 *How to Prevent the Next Pandemic*, i efterfølgende medieoptrædener og i taler ved globale fora har han konsekvent argumenteret for, at endnu en pandemi er uundgåelig — og at verden skal forberede sig ved at udvide den infrastruktur, der blev bygget under COVID-19.

Det beredskab, han advokerer for, inkluderer permanente pandemiovervågningsnetværk, hurtige vaccineudviklingsplatforme (især mRNA-teknologi), udvidede beføjelser for WHO gennem pandemitraktaten og IHR-ændringerne, forudpositioneret produktionskapacitet til hurtig vaccineproduktion, globale digitale sundhedscertificeringssystemer og et stående internationalt pandemiindsatshold — som han har kaldt GERM (Global Epidemic Response and Mobilization).

GERM-holdet, som Gates beskriver det, ville være en permanent, WHO-baseret hurtig indsatsstyrke med beføjelser og finansiering til at opspore udbrud, koordinere indsatser og indsætte farmaceutiske interventioner globalt. Holdet ville blive finansieret af internationale bidrag — men designet, advokeret for og påvirket af det fondsnetværk, der ville forme dets prioriteter og levere dets personale.

Den infrastruktur, Gates foreslår til den næste pandemi, er den infrastruktur, der blev improviseret under COVID-19 — men gjort permanent, udvidet og givet juridisk bemyndigelse. Overvågningsnetværkene bliver stående operationer. Vaccineplatformene forbliver i beredskab. De digitale sundhedscertifikater bliver standarddokumentation. WHO's nødbeføjelser bliver kodificerede traktatforpligtelser. De midlertidige foranstaltninger bliver den permanente arkitektur for global sundhedsstyring.

Mønsteret er klart. COVID-19 tjente som konceptbevis — der demonstrerede, at en pandemi kunne bruges til at centralisere sundhedsautoritet, påbyde farmaceutiske produkter, implementere digitale overvågningssystemer, overføre formue fra arbejderklassen til milliardærklassen og bringe dissens til tavshed gennem censur. "Den næste pandemi" er muligheden for at gøre disse ordninger permanente — at bygge den kontrolinfrastruktur, som COVID-19 afprøvede, ind i den permanente styringsramme for global sundhed.

Gates forudsiger ikke den næste pandemi. Han forbereder sig på den — med de samme organisationer, de samme investeringer, den samme politiske dagsorden og det samme medieapparat, der styrede den forrige. Spørgsmålet er ikke, om en ny pandemi vil komme. Spørgsmålet er, om de institutioner, der fejlstyrede den forrige — og profiterede af fejlstyringen — bør gives udvidede beføjelser over den næste.

# Del V — Tallerkenen

## Kapitel 41 — Landbrugsjorden

I januar 2021 afslørede The Land Report, at Bill Gates var blevet den største private ejer af landbrugsjord i USA — med over 109.000 hektar fordelt på mindst nitten delstater, herunder Louisiana, Arkansas, Nebraska, Arizona, Washington og Mississippi. Opkøbene var gennemført stille og roligt over mere end et årti gennem et netværk af skuffeselskaber og investeringsinstrumenter forvaltet af Cascade Investment LLC — Gates' private holdingselskab.

Omfanget af beholdningerne var ukendt for offentligheden indtil undersøgelsen. Cascades opkøb var struktureret gennem enheder med navne, der slørede forbindelsen til Gates. Lokale samfund vidste i mange tilfælde ikke, at deres landbrugsjord var blevet opkøbt af verdens fjerde rigeste mand. Transaktionerne var lovlige, men bevidst ugennemsigtige.

Landbrugsjordporteføljen forvaltes til landbrugsproduktion — jorden udlejes til landmænd, der dyrker råvareafgrøder herunder sojabønner, majs, kartofler og bomuld. Gates dyrker ikke selv jorden. Han er udlejer — der opkræver leje fra den landbrugsproduktion, jorden understøtter, mens han bevarer ejerskabet af det underliggende aktiv.

Den strategiske betydning af landbrugsjorden rækker ud over lejeindtægter. Landbrugsjord er et begrænset, værditilvoksende aktiv, hvis værdi stiger med befolkningstilvækst, fødevareefterspørgsel og knaphed. Det er også den fysiske infrastruktur i fødevaresystemet — den platform, al fødevareproduktion afhænger af. En person, der kontrollerer landbrugsjorden, kontrollerer fundamentet for fødevareforsyningen på samme måde, som en person, der kontrollerer styresystemet, kontrollerer fundamentet for computing.

Opkøbet af landbrugsjord sker ikke isoleret. Det sker samtidig med Gates' investeringer i syntetisk kød, hans finansiering af landbrugsteknologi gennem AGRA og Gates-fonden, hans promovering af GMO-afgrøder og hans fortalervirksomhed for digitale landbrugsplatforme. Konvergensen er systematisk: ej jorden, finansier teknologien, invester i alternativerne, og advoker for de politikker, der bestemmer, hvilken model der sejrer.

Når den største private ejer af landbrugsjord i Amerika samtidig er den største bidragyder til landbrugsforskning, den største fortaler for GMO-afgrøder i udviklingslandene og den mest fremtrædende fortaler for at erstatte naturligt kød med syntetiske alternativer — er landbrugsjorden ikke bare en investering. Det er en kontrolposition over de fysiske midler til fødevareproduktion — holdt af en mand, hvis track record viser, at kontrol, ikke velgørenhed, er målet.

## Kapitel 42 — AGRA's fiasko

Alliance for a Green Revolution in Africa — AGRA — blev lanceret i 2006 med finansiering fra Gates-fonden og Rockefeller Foundation. Dens erklærede mål var at fordoble udbyttet og indkomsten for 30 millioner smålandbrug i Afrika inden 2020. Modellen var ligetil: giv afrikanske landmænd adgang til kommercielle frø, syntetisk gødning og kemiske indsatsmidler — den samme industrielle landbrugspakke, der havde transformeret landbrug i USA og Europa.

I 2020 fandt en omfattende evaluering af Tufts Universitys Global Development and Environment Institute, at AGRA ikke havde nået sine mål. Udbyttet af basisafgrøder i AGRA's tretten fokuslande var steget moderat — langt under den målrettede fordobling. Mere signifikant var antallet af sultne mennesker i AGRA-lande steget med 31 procent i perioden for AGRA's virke. Det program, der var designet til at brødføde Afrika, var faldet sammen med, at flere afrikanere sultede.

Tufts-studiet identificerede flere mekanismer, gennem hvilke AGRA havde fejlet. Promoveringen af kommercielle frø og syntetisk gødning øgede landmændenes inputomkostninger uden proportionelt at øge deres indkomst. Landmænd, der opgav traditionelle afgrødesorter til fordel for AGRA-promoverede kommercielle sorter, blev afhængige af købte indsatsmidler, de ikke havde råd til i dårlige år. Fokus på basiskorn — majs og ris — på bekostning af traditionelle forskelligartede afgrøder reducerede kostvariationen og den ernæringsmæssige kvalitet. Gælden pådraget for at købe kommercielle indsatsmidler fangede landmænd i afhængighedscyklusser.

Afrikanske fødevaresuverænitetsorganisationer — herunder Alliance for Food Sovereignty in Africa, der repræsenterer 200 millioner smålandbrugere — har konsekvent modsat sig AGRA's model. Deres kritik er ikke bare teknisk. Den er politisk. AGRA fremmer en landbrugsmodel, hvor afrikanske landmænd er afhængige af frø patenteret af multinationale selskaber, gødning fremstillet af kemiselskaber og markeder kontrolleret af globale råvarehandlere. Modellen udtrækker værdi fra afrikansk landbrug og overfører den til de virksomhedsenheder, der leverer indsatsmidlerne.

AGRA reagerede på Tufts-evalueringen ved stille og roligt at fjerne udbyttefordoblings-målene fra sin hjemmeside og omformulere sin mission i mere beskedne termer. Gates-fonden fortsatte sin finansiering. Modellen blev ikke revideret. Antagelserne blev ikke betvivlet. Det program, der havde øget sulten i de lande, det var designet til at brødføde, fortsatte med at operere — fordi formålet med AGRA aldrig var at brødføde Afrika. Formålet var at integrere afrikansk landbrug i det globale virksomhedsfødevaresystem — og efter det mål var det ved at lykkes.

## Kapitel 43 — GMO-fremstødet

Gates-fonden er den største private bidragyder til udvikling og promovering af genetisk modificerede afgrøder i udviklingslandene. Gennem direkte bevillinger, gennem AGRA, gennem CGIAR (den rådgivende gruppe for international landbrugsforskning) og gennem snesevis af universitets- og forskningspartnerskaber har fonden investeret milliarder i udvikling og indsættelse af GMO-afgrøder i hele Afrika og Sydasien.

De promoverede afgrøder inkluderer tørkeresistent majs, biofortificerede sorter konstrueret til at indeholde højere niveauer af specifikke vitaminer og skadedyrsresistente sorter, der inkorporerer Bt-tokssingener. Fonden præsenterer disse afgrøder som essentielle redskaber til at brødføde en voksende global befolkning under klimaforandringens betingelser — og som den primære vej til fødevaresikkerhed for verdens fattigste landmænd.

Modstanden mod Gates-finansierede GMO-programmer kommer fra landmændene selv — og fra de organisationer, der repræsenterer dem. Afrikanske og sydasiatiske landbrugssamfund har modsat sig GMO-introduktion af grunde, der er praktiske, ikke ideologiske. GMO-frø er patenterede. De kan ikke gemmes og genplantes — den fundamentale praksis, som smålandbrug har afhængt af i årtusinder. Landmænd, der adopterer GMO-sorter, bliver afhængige af årlige frøkøb fra patentholderen. De bliver også afhængige af de ukrudtsmidler og den gødning, som GMO-sorterne er designet til at blive brugt sammen med — hvilket skaber den samme kemiske afhængighedsmodel, der ødelagde jorde i den udviklede verden.

Den juridiske ramme for GMO-landbrug inkluderer intellektuel ejendomsbeskyttelse, der kriminaliserer uautoriseret brug af patenterede frø. En landmand, der planter frø gemt fra en GMO-høst, overtræder patentloven — selv hvis GMO-kontamineringen skete gennem vindbestøvning fra en nabomark. Den juridiske arkitektur for GMO-landbrug er designet til at sikre, at frøselskabet — ikke landmanden — kontrollerer produktionsmidlerne.

Fondens GMO-promovering har været ledsaget af lobbyvirksomhed for reguleringsændringer i afrikanske nationer, der ville svække biosikkerhedsrammer og lette GMO-godkendelse. I Kenya, Nigeria, Ghana og andre lande har fonden finansieret organisationer, der advokerer for GMO-venlig regulering — og positionerer åbningen af afrikanske markeder for GMO-produkter som en progressiv, videnskabsbaseret politik snarere end som udvidelsen af virksomhedernes intellektuelle ejendomskontrol over fødevareforsyningen på et kontinent.

Mønsteret er identisk med sundhedssektoren: finansier forskningen, finansier fortalervirksomheden, finansier reguleringsreformen, invester i de selskaber, der sælger produkterne, og præsentér hele operationen som filantropi.

## Kapitel 44 — Investeringen i syntetisk kød

Bill Gates har offentligt og gentagne gange erklæret, at alle rige nationer bør overgå til 100 procent syntetisk oksekød. I et interview med MIT Technology Review i februar 2021, hvor han promoverede sin bog *How to Avoid a Climate Disaster*, sagde Gates: "Jeg mener, at alle rige lande bør gå over til 100% syntetisk oksekød. Man kan vænne sig til smagsforskellen."

Gates har betydelige investeringer i de selskaber, der udvikler syntetiske kødalternativer. Han har investeret i Beyond Meat, Impossible Foods, Memphis Meats (nu Upside Foods) og andre selskaber i den kultiverede og plantebaserede kødsektor. Hans investeringsportefølje er positioneret til at drage direkte fordel af den overgang, han offentligt advokerer for.

Argumentet for syntetisk kød hviler på påstanden om, at konventionel husdyrproduktion er en væsentlig bidragyder til drivhusgasemissioner, og at erstatning med laboratorieproducerede alternativer ville reducere landbrugets klimapåvirkning betydeligt. Denne påstand er omdiskuteret. Livscyklusanalyser af syntetisk kødproduktion — herunder de energiintensive bioreaktor-systemer, der kræves til cellekultiveret kød — antyder, at klimafordelene i bedste fald er beskedne og potentielt negative i værste fald, afhængigt af energikilden, der driver produktionsfaciliteterne.

Det dybere spørgsmål er ikke miljømæssigt, men strukturelt. Traditionelt husdyrbrug er decentraliseret. Millioner af landmænd verden over opdrætter husdyr på jord, der ofte ikke kan understøtte planteproduktion — græsland, bakkesider, marginaljord. Disse landmænd er uafhængige producenter. De ejer deres dyr. De kontrollerer deres produktion. De er ikke afhængige af noget selskab for deres livsgrundlag.

Syntetisk kødproduktion kræver bioreaktorfaciliteter, der koster hundreder af millioner dollars, farmaceutisk kvalitetsvækstmedier, proprietære cellelinjer og licenser til intellektuel ejendom. Det kan kun produceres af velkapitaliserede selskaber i specialiserede faciliteter. Overgangen fra græsgang til bioreaktor er en overgang fra decentraliseret, uafhængig fødevareproduktion til centraliseret, virksomhedskontrolleret fødevarefremstilling.

Det her er Microsoft-opskriften anvendt på protein. Erstat det åbne, distribuerede system med en proprietær platform. Eliminér den uafhængige operatør. Kontrollér den intellektuelle ejendom. Licensér teknologien. Opkræv afgift fra enhver deltager i systemet. Landmanden bliver overflødig. Forbrugeren bliver afhængig. Og manden, der investerede tidligt, indkasserer afkastet.

## Kapitel 45 — Insektprotein-dagsordenen

Sideløbende med syntetisk kød har det Gates-finansierede forsknings- og politiknetværk promoveret insektprotein som et bæredygtigt alternativ til konventionelt husdyrbrug. FN's Fødevare- og Landbrugsorganisation, World Economic Forum og EU har alle godkendt spiselige insekter som en nøglekomponent i fremtidens fødevaresystemer — med forskningsprogrammer delvist finansieret af Gates-fonden.

EU godkendte brugen af husfårekyllinger, melorme og vandregræshopper som fødevareingredienser i 2023, hvilket tillader insektderiverede proteiner og mel at blive inkorporeret i brød, pasta, kiks, saucer og forarbejdede fødevareprodukter. Godkendelsen fulgte efter årelang industrilobbyvirksomhed og forskningsfinansiering — herunder finansiering fra Gates-affilierede organisationer — der positionerede insekter som en klimavenlig, ressourceeffektiv proteinkilde.

Rammen er velkendt: planeten kan ikke opretholde konventionel husdyrproduktion, derfor skal menneskeheden overgå til alternative proteiner. Alternativerne — syntetisk kød, insektprotein, plantebaserede isolater — deler et fælles kendetegn: de er alle produkter af industriel forarbejdning, der kræver kapitalintensiv fremstilling og virksomhedsforsyningskæder. Ingen af dem kan produceres af en uafhængig landmand på egen jord.

Insektfarme — der producerer sortsoldatfluelarver, melorme og fårekyllinger i industriel skala — udvikles af velfinansierede startups og etablerede landbrugsselskaber. Insektproteinsektoren har tiltrukket hundredvis af millioner i venturekapital. Forretningsmodellen er klar: erstat landmandens ko med virksomhedens insektfabrik.

Promoveringen af insektprotein er ikke drevet af forbrugerefterspørgsel. Undersøgelser viser konsekvent, at flertallet af forbrugere i vestlige nationer er tilbageholdende med at spise insekter. Promoveringen er drevet af institutionelle aktører — WEF, FAO, EU — hvis politiske beslutninger kan skabe markeder, som forbrugerpræferencer alene ikke ville. Mekanismerne inkluderer regulatorisk godkendelse, institutionelt indkøb (skolemad, militærrationer, hospitalsmad) og inkorporeringen af insektderiverede ingredienser i forarbejdede fødevarer uden tydelig mærkning.

Insektprotein-dagsordenen handler ikke om at brødføde de sultne. De sultne har brug for kalorier, mikronæringsstoffer og lokal fødevaresuverænitet — ikke melormmel i deres pasta. Det handler om at omstrukturere proteinforsyningskæden fra et decentraliseret, landmandskontrolleret system til et centraliseret, virksomhedskontrolleret system — med investeringsafkastet, der flyder til de sædvanlige modtagere.

## Kapitel 46 — Digitalt landbrug

Gates-fonden er en stor bidragyder til præcisionslandbrug — anvendelsen af digitale teknologier herunder GPS, fjernmåling, kunstig intelligens og dataanalyse til styring af planteproduktion. Fondens landbrugsprogrammer lægger i stigende grad vægt på digitale værktøjer som vejen til forbedret produktivitet, bæredygtighed og modstandskraft i udviklingslandenes landbrug.

Den digitale landbrugsmodel fungerer således: sensorer i jorden og på landbrugsmaskiner indsamler data om fugt, næringsstofniveauer, plantesundhed og vejrforhold. Satellit- og dronebilleder leverer overvågning på markniveau. Dataene uploades til cloudplatforme, hvor AI-algoritmer analyserer dem og genererer anbefalinger — hvornår der skal sås, hvornår der skal vandes, hvornår der skal gødes, hvornår der skal høstes. Landmanden følger platformens instruktioner.

Modellen præsenteres som styrkende — giver landmænd adgang til information, der forbedrer deres beslutningstagning. I praksis skaber den en ny form for afhængighed. Landmanden, der baserer sig på en digital platform til plantnings- og driftsbeslutninger, er afhængig af platformen — af dens tilgængelighed, dens nøjagtighed, dens algoritmer og dens servicevilkår. Den viden, landmænd har akkumuleret over generationer — lokal viden om jord, vejrmønstre, afgrødesorter og økologiske relationer — erstattes af algoritmiske anbefalinger genereret af et system, landmanden ikke forstår og ikke kan kontrollere.

Dataene er det egentlige produkt. Digitale landbrugsplatforme indsamler enorme mængder data om afgrødeforhold, jordkvalitet, vejrmønstre og driftspraksis på tværs af millioner af hektar. Disse data har enorm kommerciel værdi — for råvarehandlere, der kan bruge dem til at forudsige høstudbytte og fastsætte priser, for frø- og gødningsselskaber, der kan bruge dem til at målrette salg, for jordspekultanter, der kan bruge dem til at identificere opkøbsmuligheder, og for platformsejerne, der kontrollerer det samlede datasæt.

Gates-fonden finansierer digitale landbrugsprogrammer i hele Afrika og Sydasien gennem organisationer herunder CGIAR, Den Afrikanske Udviklingsbank og talrige nationale landbrugsforskningssystemer. De platforme, der udvikles, vil generere data om landbrugsproduktionen i hele regioner — data, der flyder til platformsejerne og deres partnere, ikke til de landmænd, der genererer dem.

Det her er Microsoft-modellen anvendt på landbrug. Styresystemet sidder mellem landmanden og marken. Platformsejeren kontrollerer grænsefladen. Dataene flyder opad. Afhængigheden flyder nedad. Og landmanden, der engang traf beslutninger baseret på viden nedarvet gennem generationer, følger nu instruktioner fra en algoritme ejet af et selskab finansieret af verdens største private ejer af landbrugsjord.

## Kapitel 47 — Gødningsspillet

Gates-fonden har investeret hundreder af millioner dollars i at fremme brugen af syntetisk gødning i Afrika — gennem AGRA, gennem International Fertilizer Development Center og gennem nationale landbrugsprogrammer finansieret af fondsbevillinger. Begrundelsen er, at afrikanske jorde er udpinte, og at kemisk gødning er nødvendig for at genoprette produktiviteten og brødføde en voksende befolkning.

Denne ramme ignorerer årsagen til, at afrikanske jorde er udpinte — årtiers udpiningslandbrug promoveret af de samme institutioner, der nu sælger gødningen. Den ignorerer også de regenerative tilgange — kompostering, dækafgrøder, skovlandbrug, integreret husdyrstyring — der genopretter jordens sundhed uden kemiske indsatsmidler. Disse tilgange er arbejdsintensive, vidensintensive og lokalt kontrollerede. De skaber ikke markeder for multinationale kemiselskaber. De er derfor ikke de tilgange, der modtager Gates-fondens finansiering.

Modellen med syntetisk gødning skaber den samme afhængighedscyklus i Afrika, som den skabte i den udviklede verden. Landmænd, der adopterer syntetisk gødning, oplever indledende udbyttestigninger. Gødningen dræber jordens biologi — de mikrobielle samfund, der naturligt cirkulerer næringsstoffer. Efterhånden som jordens biologi forringes, forringes jordens naturlige frugtbarhed, og landmanden har brug for mere gødning for at opretholde udbyttet. Landmanden bliver afhængig af købte indsatsmidler, der skal fornyes hver sæson — indsatsmidler fremstillet af selskaber, hvis profit afhænger af den fortsatte forringelse af den jord, der skaber efterspørgslen.

Gates-fonden har også investeret i gødningsselskaber og gødningsdistributionsnetværk i Afrika — og positionerer sig til at drage fordel af det marked, den skaber gennem sin fortalervirksomhed og bevillingsgivning. Pipelinen fra investering til politik fungerer i landbrug nøjagtig som i sundhed: finansier den forskning, der definerer problemet, finansier de organisationer, der promoverer løsningen, invester i de selskaber, der sælger produkterne, og advoker for de politikker, der gør løsningen obligatorisk.

Ironien er fuldstændig. Den fond, der hævder at brødføde Afrika, fremmer den samme kemisk afhængige model, der udpinte jorde i den udviklede verden, der fangede indiske landmænd i gældsspiraler, der førte til hundredtusinder af selvmord, og der reducerede næringsindholdet i fødevarer på tværs af den industrialiserede verden. Modellen brødføder ikke mennesker. Den skaber kunder — for gødningsselskaberne, frøselskaberne og de farmaceutiske selskaber, der behandler de sygdomme, der forårsages af den ernæringsmæssigt forringede mad, som kemisk landbrug producerer.

## Kapitel 48 — Frøkontrollen

Den Rådgivende Gruppe for International Landbrugsforskning — CGIAR — er et netværk af femten internationale landbrugsforskningscentre, der tilsammen rummer verdens største samling af genetiske planteressourcer. Disse genbanker indeholder over 700.000 frøprøver — den akkumulerede genetiske arv fra tusinder af års menneskelig landbrug. CGIAR fastsætter også forskningsprioriteter, der former landbrugspraksis i hele udviklingslandene.

Gates-fonden er CGIAR's største private bidragyder og yder hundreder af millioner dollars i bevillinger, der støtter forskningsprogrammer, genbankdrift og institutionelle prioriteter. Denne finansiering giver fonden betydelig indflydelse på, hvad CGIAR forsker i, hvilke afgrødesorter den udvikler, og hvilke landbrugsmodeller den promoverer.

Genbankerne, der holdes af CGIAR-centre, blev oprindeligt samlet fra frø indsamlet fra landmænd verden over — især fra udviklingslande, hvor afgrødemangfoldigheden er størst. Disse frø repræsenterer den genetiske alminding — den fælles arv fra menneskehedens landbrugsviden, udviklet af millioner af landmænd over årtusinder. De blev bidraget frit, under den forståelse, at de ville forblive tilgængelige som et offentligt gode.

Styringen af disse samlinger har forskubbet sig. Den Internationale Traktat om Plantegenetiske Ressourcer for Fødevarer og Landbrug — Plantetraktaten — etablerer et multilateralt system for adgang til genetiske planteressourcer. Men den forskning, der udføres med disse ressourcer, producerer i stigende grad sorter, der er patenterede eller underlagt intellektuelle ejendomsbegrænsninger — hvilket betyder, at det genetiske materiale, der frit blev bidraget af landmænd, bruges til at udvikle produkter, som landmænd skal købe.

Gates-fondens indflydelse over CGIAR's forskningsdagsorden betyder, at verdens største samling af genetiske planteressourcer i stigende grad rettes mod udvikling af sorter, der tjener fondens prioriteter — høj-input-sorter, der kræver købte frø, gødning og pesticider snarere end landmandsgemte, lokalt tilpassede sorter, der tjener subsistenssamfundenes behov.

Kontrol over frø er kontrol over mad. Den, der kontrollerer de genetiske ressourcer, hvorfra alle afgrøder stammer, kontrollerer fundamentet for den globale fødevareforsyning. Genbankerne, der holdes af CGIAR, er den mest omfattende samling af disse ressourcer på Jorden. Gates-fondens økonomiske indflydelse over CGIAR giver en privat fond substantiel kontrol over menneskehedens genetiske landbrugsarv — ressourcer, der blev bidraget af landmænd, burde tjene landmænd og i stedet dirigeres mod en model, der gør landmænd afhængige af de selskaber, fonden er investeret i.

## Kapitel 49 — At fortrænge landmanden

Den samlede effekt af Gates' investeringer og fortalervirksomhed inden for opkøb af landbrugsjord, syntetisk kød, digitalt landbrug, GMO-promovering, gødningsafhængighed og frøkontrol peger mod ét enkelt resultat: elimineringen af den uafhængige landmand.

Landmanden, der ejer sin jord, gemmer sine frø, forvalter sin jord, opdrætter sine husdyr og sælger sine produkter til sit lokalsamfund, er den mest uafhængige økonomiske aktør i ethvert samfund. De producerer den mest essentielle råvare — mad — fra ressourcer, de kontrollerer. De er ikke afhængige af noget selskab for deres produktionsmidler. De er per definition suveræne.

Hvert element i Gates' landbrugsdagsorden reducerer denne suverænitet. GMO-frø erstatter gemte frø med patenterede produkter, der skal købes årligt. Syntetisk gødning erstatter jordbiologi med kemisk afhængighed. Digitale landbrugsplatforme erstatter landmandsviden med algoritmisk kontrol. Syntetisk kød erstatter husdyr med bioreaktorprodukter. Konsolidering af landbrugsjord erstatter landmandsejere med virksomhedsudlejere. Den uafhængige landmand presses fra alle sider — af inputomkostningerne, af teknologiafhængighederne, af markedskonkurrencen fra subsidierede alternativer og af det reguleringsmiljø, der formes af fondens fortalervirksomhed.

Slutpunktet er et fødevaresystem uden landmænd — eller rettere, uden uafhængige landmænd. Jorden ejes af investeringsenheder. Frøene ejes af patentindehavere. Indsatsmidlerne leveres af kemiselskaber. Driftsbeslutningerne genereres af algoritmer. Proteinet fremstilles i laboratorier. Dataene flyder til platformsejere. Og befolkningen spiser, hvad systemet producerer — uden valg, uden alternativer og uden mulighed for at stå af.

Det her er ikke spekulation. Det er den bane, enhver Gates-investering peger mod. Manden, der eliminerede uafhængige softwareselskaber gennem monopolopskriften, anvender den samme strategi på den mest fundamentale industri på Jorden. Landmanden er fødevaresystemets Netscape — den uafhængige aktør, der skal elimineres, for at platformen kan opnå total kontrol.

## Kapitel 50 — Mad som software

Bill Gates tilgår ethvert domæne gennem softwarens linse: en platform, der skal kontrolleres, et system, der skal optimeres, et marked, der skal erobres gennem intellektuel ejendom og licensering. Mad er ingen undtagelse.

I Gates-modellen er frø kildekoden — intellektuel ejendom, der skal patenteres, licenseres og kontrolleres. Jorden er hardwaren — et substrat, der skal styres gennem kemiske indsatsmidler og digital overvågning. Landmanden er brugeren — en afhængig operatør, der følger platformens instruktioner. Dataene er produktet — aggregeret, analyseret og monetiseret af platformsejeren. Og selve maden er outputtet — standardiseret, optimeret til udbytte snarere end næring og produceret gennem et system, som slutforbrugeren ikke kan se, ikke kan forstå og ikke kan stå af.

Det her er ikke en metafor. Det er den bogstavelige forretningsmodel, Gates' investeringer opbygger. Patenterede frø kræver licensaftaler. Digitale landbrugsplatforme opererer på abonnementsmodeller. Syntetisk kød produceres fra proprietære cellelinjer og vækstmedier. Hele fødevareproduktionskæden omstruktureres efter de samme principper, der strukturerede softwareindustrien — intellektuel ejendom i kernen, licensering som indtægtsmodel og platformkontrol som strategisk mål.

Alternativet til mad-som-software er mad-som-alminding — den model, der har opretholdt den menneskelige civilisation i ti tusind år. Frø gemt og delt frit. Viden overdraget mellem generationer. Jord forvaltet som et levende system. Mad dyrket lokalt, solgt lokalt, spist lokalt. Ingen patenter, ingen platforme, ingen abonnementer, ingen algoritmer. Bare en landmand, et stykke jord, nogle frø og viden til at bringe mad fra jorden.

Den model har ingen plads i Gates' vision — fordi den ikke kan kontrolleres, ikke kan monetiseres og ikke kan skaleres af en platformsejer. Den er fødevarens open source-styresystem — og ligesom Linux i de tidlige dage af computing er den det ene, monopolisten ikke kan tolerere. Ikke fordi den ikke fungerer — den har fungeret i årtusinder — men fordi den fungerer uden ham.

# Del VI — Klasseværelset

## Kapitel 51 — Common Core

I 2008 begyndte Gates-fonden at finansiere udviklingen af det, der ville blive Common Core State Standards — et sæt ensartede uddannelsesstandarder i engelsk og matematik, der var tænkt til vedtagelse i enhver delstat i landet. Fonden brugte 575 millioner dollars over de følgende år på at udvikle, promovere og implementere standarderne på tværs af det amerikanske offentlige skolesystem.

Investeringens omfang var uden fortilfælde. Ingen privat enhed havde nogensinde forsøgt at omforme læreplanen for en hel nations offentlige uddannelsessystem. Fonden finansierede de organisationer, der udarbejdede standarderne — herunder Council of Chief State School Officers og National Governors Association. Den finansierede den akademiske forskning, der understøttede standarderne. Den finansierede de fortalerorganisationer, der fremmede vedtagelsen. Den finansierede de politiske kampagner for de delstatsledere, der implementerede dem. Og den finansierede den mediedækning, der præsenterede Common Core som en nødvendig, evidensbaseret reform.

I 2013 havde femogfyrre delstater og District of Columbia vedtaget Common Core — et vedtagelsesniveau, der ville have været umuligt gennem normale lovgivningsprocesser. Vedtagelsen blev opnået gennem en kombination af fondsfinansieret fortalervirksomhed, føderale incitamentsprogrammer (Race to the Top, der knyttede milliarder i føderal uddannelsesfinansiering til Common Core-vedtagelse) og det koordinerede pres fra fondsfinansierede organisationer, der opererede i enhver delstat samtidig.

Vedtagelsens hastighed var bevidst konstrueret. Fondens strategi var at opnå vedtagelse, før meningsfuld offentlig debat kunne finde sted — før forældre kunne undersøge standarderne, før lærere kunne evaluere dem, og før delstatslovgivere kunne gennemføre uafhængige vurderinger. Standarderne blev præsenteret som et fait accompli — allerede godkendt af de rette organisationer, allerede understøttet af den rette forskning, allerede vedtaget af nok delstater til at skabe momentum.

Indholdet af Common Core er blevet bredt kritiseret af lærere, forældre og uddannelsesforskere. Matematikundervisningen blev omstruktureret omkring abstrakte ræsonnementsprocesser, som mange forældre fandt uforståelige, og som lærere fandt vanskelige at implementere. Engelskstandarderne lagde vægt på fagtekster frem for litteratur — reducerede eksponering for fiktion, poesi og narrativ til fordel for teknisk og sagprosalæsning. Standarderne var designet til standardiseret testning — der skabte en målbar, sammenlignelig, datagenererende ramme, der tjente behovene hos vurderingsselskaber og datasystemer snarere end børns udviklingsmæssige behov.

Den demokratiske proces blev fuldstændig forbigået. Delstatslovgivere debatterede ikke Common Core. Lokale skolebestyrelser stemte ikke om det. Forældre blev ikke hørt. Lærere blev ikke spurgt. En enkelt privat fond — kontrolleret af en mand uden uddannelseskvalifikationer, uden undervisningserfaring og uden demokratisk mandat — redesignede læreplanen for 50 millioner amerikanske børn.

## Kapitel 52 — Astroturf-kampagnen

Vedtagelsen af Common Core i femogfyrre delstater på under fem år var ikke en græsrodsbevægelse. Det var en astroturf-kampagne — en fabrikeret fremtoning af bred opbakning skabt gennem den strategiske udsætning af fondsmidler på tværs af enhver institution, der ville behøve at godkende, promovere eller implementere standarderne.

Gates-fonden finansierede Thomas B. Fordham Institute — en konservativ uddannelsestænketank, der blev en af Common Cores mest højlydte fortalere. Den finansierede Center for American Progress — en liberal tænketank, der promoverede Common Core fra venstre. Den finansierede Achieve Inc. — den organisation, der styrede benchmarkingprocessen. Den finansierede National PTA — der godkendte standarderne. Den finansierede U.S. Chamber of Commerce — der promoverede dem over for erhvervslivet. Den finansierede lærerfagforeninger — der indledningsvis støttede dem. Den finansierede delstatslige uddannelsesmyndigheder — der implementerede dem.

Fonden finansierede også mediedækning. Bevillinger til uddannelsesjournalister, uddannelsesnyhedsmedier og store medieorganisationer understøttede reportager, der præsenterede Common Core som en nødvendig og evidensbaseret reform. Kritiske stemmer — lærere, der stillede spørgsmålstegn ved standarderne, forældre, der modsatte sig testningssystemet, uddannelsesforskere, der udfordrede evidensgrundlaget — modtog ingen sammenlignelig institutionel støtte.

Resultatet var et informationsmiljø, hvor Common Core syntes at nyde enstemmig opbakning fra enhver krog af det politiske og institutionelle spektrum — konservativ og liberal, erhvervsliv og fagbevægelse, føderal og delstatslig, akademisk og praktisk. Enstemmigheden var kunstig — produceret af en enkelt finansieringskilde, der strategisk udsatte midler på tværs af hele landskabet af organisationer, der påvirker uddannelsespolitik.

Da modstanden opstod — og den opstod kraftigt fra både venstre og højre — blev astroturf-strukturen afsløret. Forældre, der undersøgte standarderne, fandt dem udviklingsmæssigt uhensigtsmæssige. Lærere, der implementerede dem, fandt dem rigide og kontraproduktive. Konservative kritikere protesterede mod føderal overreach. Progressive kritikere protesterede mod det standardiserede testningsregime. Men da modstanden mobiliserede sig, var standarderne allerede indlejret i delstaternes læreplaner, vurderingssystemer og læreruddannelsesprogrammer. At rulle dem tilbage ville kræve at genopbygge alt fra bunden — hvilket var pointen. Vedtagelsen var designet til at være irreversibel.

## Kapitel 53 — Indrømmelsen af fiasko

I 2017 erkendte Bill Gates i et interview, at Common Core ikke havde produceret de resultater, han forventede. "Jeg synes, det er rimeligt at sige, at Common Core ikke ramte rigtigt," sagde han og bemærkede, at implementeringen havde været ujævn, og at de forventede forbedringer i elevpræstationer ikke var materialiseret.

Indrømmelsen kom fire år efter vedtagelsen var afsluttet — efter at læreplaner var omskrevet, lærebøger var udskiftet, lærere var omskolet, og vurderingssystemer var genopbygget omkring de nye standarder. De 575 millioner dollars var brugt. Ændringerne var indlejret i systemet. Og manden, der havde finansieret hele initiativet, erkendte, at det ikke havde fungeret som planlagt.

Rammen for fiaskoen var afslørende. Gates anerkendte ikke, at konceptet var fejlbehæftet — at et enkelt sæt standarder pålagt det mangfoldige amerikanske uddannelseslandskab var iboende problematisk. Han tilskrev fiaskoen implementeringen — udførelsen havde svigtet, ikke visionen. Denne ramme bevarede fondens autoritet til at forsøge igen — til at finansiere den næste runde af uddannelsesreform, baseret på det næste sæt anbefalinger, promoveret gennem den næste astroturf-kampagne.

Konsekvenserne af fiaskoen blev båret af andre. Elever tilbragte år i en læseplan, som Gates senere erkendte var utilstrækkelig. Lærere tilbragte år med at implementere standarder, de ikke havde designet og ikke kunne ændre. Skoler brugte millioner på nye materialer, efteruddannelse og vurderingssystemer tilpasset standarder, som deres primære bidragyder senere ville beskrive som skuffende. Forældre tilbragte år med at kæmpe mod et system, der var pålagt uden deres medvirken. Ingen af disse interessenter blev hørt, før Common Core blev vedtaget, og ingen af dem blev kompenseret, da det slog fejl.

Mønsteret er konsistent med fondens virke i ethvert domæne: indsæt ressourcer i massiv skala, omform institutionelle landskaber, generer irreversible ændringer — og når resultaterne skuffer, tilskriv fiaskoen udførelsen snarere end konceptet, bevar bidragyderens autoritet og gå videre til det næste initiativ. Omkostningen ved fiasko falder på den befolkning, der blev eksperimenteret med. Fondens omdømme og indflydelse forbliver intakt.

## Kapitel 54 — Datahøsten

Implementeringen af Common Core krævede digital infrastruktur — standardiserede test administreret på computere, læringsstyringssystemer, der sporede elevernes fremskridt, og dataplatforme, der aggregerede elevpræstation på tværs af skoler, distrikter og delstater. Denne digitale infrastruktur var det mest konsekvente produkt af Common Core — fordi den skabte den datapipeline, som uddannelsesteknologiselskaber havde søgt.

Standardiseret digital vurdering genererer detaljerede data om enhver elev, der tager testen — ikke kun resultater, men svarmønstre, tid brugt på hvert spørgsmål, fejlmønstre, adfærdsindikatorer og læringsforløb. Når disse data aggregeres på tværs af millioner af elever, udgør de et af de mest værdifulde datasæt i uddannelsessektoren — værdifulde for testforlag, for læreplanudviklere, for uddannelsesteknologiselskaber og for de dataanalysevirksomheder, der monetiserer adfærdsinformation.

Gates-fonden finansierede udviklingen af datastandarder og interoperabilitetsrammer, der ville tillade elevdata at flyde mellem systemer — fra vurderingsplatformen til læringsstyringssystemet til distriktets datalager til delstatens longitudinale datasystem. Fonden finansierede også fortalervirksomhed for datadelingspolitikker, der ville tillade aggregering og analyse af elevdata på tværs af institutionelle grænser.

Den mest fremtrædende manifestation af denne datadagsorden var InBloom — en Gates-finansieret elevdataplatform, der vil blive undersøgt i næste kapitel. Men InBloom var kun den mest synlige komponent i en bredere datainfrastruktur, der var indbygget i Common Core-implementeringen fra begyndelsen. Standarderne krævede digital vurdering. Den digitale vurdering krævede datasystemer. Datasystemerne krævede datadelingsaftaler. Datadelingsaftalerne muliggjorde aggregering og kommerciel brug af elevoplysninger i en skala, der ikke ville have været mulig uden Common Core.

De børn, der tog testene, samtykkede ikke til indsamling og aggregering af deres data. Deres forældre blev i de fleste tilfælde ikke informeret om omfanget af dataindsamlingen eller dens potentielle brug. Dataene blev indsamlet som et biprodukt af obligatorisk uddannelsesvurdering — vurdering, der var påkrævet på grund af standarder, der var vedtaget på grund af fondsfinansiering. Hele kæden — fra fondsbevilling til dataudvinding — var designet til at producere netop dette resultat: et omfattende datasæt af amerikanske elevers præstation, adfærd og læringsmønstre, genereret af et obligatorisk vurderingssystem, der flyder gennem fondsfinansieret datainfrastruktur.

## Kapitel 55 — InBloom-skandalen

InBloom var en nonprofitorganisation med en elevdataplatform lanceret i 2013 med 100 millioner dollars i finansiering fra Gates-fonden og Carnegie Corporation of New York. Dens formål var at aggregere elevdata fra deltagende delstater og distrikter i en centraliseret cloudplatform, hvor de kunne analyseres og deles med uddannelsesteknologiselskaber til at udvikle personaliserede læringsprodukter.

De data, InBloom var designet til at indsamle og opbevare, var omfattende: elevnavne, adresser, personnumre, testresultater, disciplinære optegnelser, handicapdiagnoser, fraværsregistreringer, familiestatus og læringsstilindikatorer. Ni delstater underskrev indledningsvis aftaler om deltagelse — og delte personlige data for millioner af elever med en centraliseret platform styret af en nonprofit finansieret af en privat fond.

Da forældre erfarede, hvad InBloom indsamlede — og hvem der ville have adgang til dataene — var reaktionen hurtig og intens. Privatlivsfortalere, forældreorganisationer og delstatslovgivere slog alarm om omfanget af dataindsamlingen, manglen på forældresamtykke, utilstrækkeligheden af privatlivsbeskyttelsen og delingen af følsomme elevoplysninger med kommercielle enheder. Bekymringen var ikke abstrakt — dataene inkluderede information om børns handicap, familieforhold og disciplinærhistorik, der kunne følge elever livet ud, hvis de kom ind i kommercielle datamarkeder.

Delstat efter delstat trak sig ud af InBloom. New York — den største deltagende delstat — trak sig ud, efter at lovgivning blev fremsat for at blokere datadelingen. Louisiana, Massachusetts, Georgia, Colorado, Illinois og de resterende delstater fulgte efter. I april 2014 var InBloom lukket — ude af stand til at fungere uden delstatsdeltagelse.

InBloom-episoden afslørede datadagsordenen bag Gates-fondens uddannelsesprogrammer i grelle termer. Fonden var ikke bare interesseret i at forbedre uddannelsesstandarder. Den var ved at opbygge infrastrukturen til at indsamle, aggregere og kommercialisere personlige data for Amerikas børn — data genereret af obligatoriske vurderinger, som fondens egen finansiering havde pålagt. Fiaskoen med InBloom afsluttede ikke denne dagsorden. Den spredte den bare — distribuerede dataindsamlingen på tværs af hundredvis af mindre systemer i stedet for én centraliseret platform, hvilket gjorde den sværere at se, men ikke mindre gennemgribende.

## Kapitel 56 — Det digitale klasseværelse

Da COVID-19 lukkede skoler i marts 2020, var overgangen til onlineundervisning øjeblikkelig, kaotisk og massiv. Inden for uger deltog hundredvis af millioner elever verden over i undervisning gennem digitale platforme — Zoom, Google Classroom, Microsoft Teams, Canvas og snesevis af andre. Det digitale klasseværelse, som uddannelsesteknologiselskaber havde promoveret i årevis som fremtidens undervisning, blev nutidens virkelighed fra den ene dag til den anden.

Bill Gates advokerede for forlængede skolelukninger — i overensstemmelse med hans bredere nedlukningsfortalervirksomhed — og for fremskyndelsen af digital læringsinfrastruktur. Fonden finansierede studier af fjernundervisningens effektivitet og promoverede vedtagelsen af digitale værktøjer som løsningen på pandemiforstyrret uddannelse.

De begunstigede af skolelukninger var de teknologiselskaber, der leverede platformene. Microsoft — Gates' selskab — oplevede eksplosiv vækst i Teams-brugen, der nåede 250 millioner månedlige aktive brugere i 2021. Google Classroom optog hundredvis af millioner af elever. Zooms omsætning steg med 326 procent på et enkelt år. Uddannelsesteknologisektoren, der havde været i stabil vækst før pandemien, oplevede et efterspørgselsboom, der komprimerede års projiceret vækst til måneder.

Omkostningen blev båret af børnene. Studier publiceret efter tilbagevenden til fysisk undervisning dokumenterede katastrofale læringstab — svarende til måneders eller års uddannelsesmæssig fremgang, uforholdsmæssigt berørende lavindkomstelever og farvede elever, der havde mindst adgang til teknologi og mest behov for fysisk undervisning. De sociale og udviklingsmæssige omkostninger — isolation, angst, depression, tab af socialisering — dokumenteres stadig.

Pandemien fremskyndede et strukturelt skifte i uddannelse, som Gates-fonden og uddannelsesteknologiindustrien havde promoveret i årevis — erstatningen af den menneskelige lærer i et fysisk klasseværelse med en digital platform, der leverer indhold gennem en skærm. Skiftet gavner teknologiselskaberne, der kan skalere ubegrænset til marginalomkostning. Det gavner dataselskaberne, der får adgang til de adfærdsdata, elever genererer ved at interagere med digitale platforme. Det gavner vurderingsselskaberne, der kan automatisere testning. Det gavner ikke børnene — hvis udviklingsmæssige behov kræver menneskelig forbindelse, fysisk aktivitet, kreativ udfoldelse og den uerstattelige tilstedeværelse af en lærer, der kender dem som individer.

## Kapitel 57 — Læreren som forhindring

Gates-fondens uddannelsesreformer har konsekvent positioneret lærere og lærerfagforeninger som forhindringer for forbedring — barrierer for den datadrevne, teknologiaktiverede, standardiserede uddannelsesmodel, som fonden promoverer.

Fonden investerede over 700 millioner dollars i Measures of Effective Teaching-projektet — et forskningsinitiativ designet til at udvikle metrikker til evaluering af lærerpræstation baseret på elevers testresultater og klasseværelsesobservationer. Projektet var tænkt som evidensgrundlaget for præstationsbaserede lærerevalueringssystemer — systemer, der ville knytte lærerløn, fastansættelse og forfremmelse til målbare elevresultater.

Modellen er blevet bredt kritiseret af uddannelsesforskere. American Statistical Association udgav en erklæring, der advarede om, at value-added-modeller — de statistiske metoder, der bruges til at tilskrive ændringer i elevers testresultater til individuelle lærere — er upålidelige og kun forklarer 1 til 14 procent af variationen i testresultater. Faktorer uden for lærerens kontrol — fattigdom, familiestabilitet, tidligere uddannelseserfaring, ernæring, søvn — forklarer langt størstedelen af variationen i elevpræstation. At evaluere lærere baseret på elevers testresultater er statistisk uholdbart — men det producerer de data, som ansvarligheds-modellen kræver.

Effekten af præstationsbaserede evalueringssystemer har været at reducere undervisning til målbare output — standardiserede testresultater — og at presse lærere til at undervise mod testen snarere end mod elevernes udviklingsmæssige behov. Kreativitet, kritisk tænkning, social-emotionel udvikling og kultiveringen af nysgerrighed — de elementer af uddannelse, der ikke kan måles af standardiserede vurderinger — nedprioriteres, fordi de ikke producerer data, som evalueringssystemet kan bruge.

Fondens tilgang til lærere afspejler dens tilgang til landmænd: den uafhængige praktiker, hvis ekspertise er forankret i erfaring, relationer og lokal viden, omfortolkes som en forhindring for optimering. Læreren skal evalueres, måles, rangeres og udskiftes, hvis de ikke opfylder platformens metrikker — ligesom landmanden skal adoptere den digitale landbrugsplatform, købe de patenterede frø og følge de algoritmiske anbefalinger. I begge tilfælde underordnes mennesket med uerstattelig tavs viden det system, der er designet af nogen, der aldrig har undervist et barn eller plantet et frø.

## Kapitel 58 — Videregående uddannelse

Gates-fondens indflydelse rækker ud over grundskole og gymnasium ind i videregående uddannelse — hvor fondsbevillinger til universiteter skaber økonomiske relationer, der former forskningsprioriteter, politiske anbefalinger og institutionel vilje til kritisk at undersøge fondens aktiviteter.

Fonden har ydet hundreder af millioner dollars i bevillinger til universiteter herunder University of Washington (over 1 milliard dollars, inklusive IHME), Johns Hopkins (over 900 millioner dollars), London School of Hygiene and Tropical Medicine, University of Oxford, Harvard, Stanford, MIT og snesevis af andre. Disse bevillinger finansierer specifikke forskningsprogrammer, doterede stillinger, forskningscentre og institutionelle initiativer — alt sammen tilpasset fondens prioriteter inden for sundhed, landbrug, uddannelse og udvikling.

Den strukturelle effekt af denne finansiering er at orientere akademisk forskning mod fondens dagsorden. Forskere, der søger finansiering, tilpasser deres ansøgninger til fondens prioriteter. Universiteter, der søger bevillinger, opbygger programmer omkring fondens interesser. De forskningsspørgsmål, der stilles — og de svar, der finansieres — afspejler bidragyderens verdenssyn.

Konsekvenseffekten er undertrykkelsen af kritisk undersøgelse. Et universitet, der modtager 100 millioner dollars fra Gates-fonden, har et økonomisk incitament til ikke at huse forskning, der kritisk undersøger fondens aktiviteter, dens interessekonflikter eller sundheds- og udviklingsresultaterne af dens programmer. Individuelle forskere, der er finansieret af fonden, har karrieremæssige incitamenter til ikke at producere resultater, der bringer deres bidragyder i forlegenhed. Den kritiske distance, som akademisk uafhængighed bør give — evnen til at evaluere magtfulde institutioner uden frygt eller gunst — kompromitteres af det økonomiske forhold.

Det kræver ikke korruption. Det kræver kun rationel adfærd fra individer og institutioner inden for et finansieringsøkosystem. Den forsker, der udfordrer fondens vaccinationsmetrikker, modtager ikke den næste bevilling. Det universitet, der huser kritisk forskning, modtager ikke den næste donation. Den tidsskriftsredaktør, der publicerer afvigende resultater, modtager ikke det næste fondsfinansierede tillæg. Incitamenterne er klare. Det akademiske miljø reagerer i overensstemmelse hermed.

## Kapitel 59 — Den globale uddannelsesdagsorden

Gates-fondens uddannelsesprogrammer rækker ud over USA til udviklingslandene — hvor fondsfinansiering støtter standardiseringen af læreplaner, udrulningen af digitale læringsplatforme og omstruktureringen af nationale uddannelsessystemer efter de samme principper, der blev anvendt gennem Common Core i Amerika.

Fonden finansierer Global Partnership for Education, uddannelsesteknologiprogrammer i hele Afrika og Sydasien og forskning i kompetencebaserede uddannelsesmodeller designet til implementering i lavressourcemiljøer. Disse programmer promoverer standardiserede læringsresultater, digitale vurderingsværktøjer og teknologimedieret undervisning som vejen til uddannelsesforbedring i lande, hvor læreruddannelsen er ujævn og uddannelsesinfrastrukturen er begrænset.

Modellen er velkendt: fonden identificerer et problem (uddannelseskvalitet), finansierer den forskning, der definerer problemet i termer, der er modtagelige for fondens foretrukne løsning (standardiserede resultater, målbare metrikker), finansierer de organisationer, der udvikler løsningen (digitale platforme, standardiserede vurderinger), og advokerer for de politiske ændringer, der implementerer løsningen i national skala.

Modtagerne af disse programmer — eleverne, forældrene, lærerne og samfundene i udviklingslandene — bliver ikke spurgt, om de ønsker deres uddannelsessystemer omstruktureret efter vestlige virksomhedsmodeller. Antagelsen er, at standardiseret, målbar, teknologimedieret uddannelse er overlegen i forhold til lokal, kontekstualiseret, lærerdrevet uddannelse. Denne antagelse er aldrig blevet demonstreret — og Common Core-erfaringen i USA antyder, at den kan være forkert.

Udviklingslandenes uddannelsessystemer omformes af den samme fond, der omformede amerikansk uddannelse — med den samme strategi af finansiering, fortalervirksomhed og institutionel erobring. Eleverne i Afrika og Sydasien vil tage standardiserede vurderinger på digitale platforme, der indsamler deres data, måler deres præstation mod eksternt definerede standarder og genererer de metrikker, der retfærdiggør fortsat fondsinvestering. Om de lærer at tænke kritisk, at stille spørgsmålstegn ved autoriteter, at forstå deres egne kulturer eller at forestille sig alternativer til de systemer, der påtvinges dem — disse resultater måles ikke og eksisterer derfor ikke i fondens ramme.

## Kapitel 60 — Uddannelse som styresystem

Mønsteret på tværs af Gates' uddannelsesinterventioner — Common Core, præstationsbaseret lærerevaluering, InBloom, digitale læringsplatforme, global standardisering — afslører en konsistent vision: uddannelse som et styresystem, der skal kontrolleres gennem de samme mekanismer, der kontrollerede personlige computere.

Læreplanen er softwaren — den standardiserede kode, der kører på enhver maskine. Common Core var forsøget på at installere et enkelt styresystem på tværs af enhver skole i Amerika. Læreren er hardwaren — udskiftelig, erstattelig, evalueret efter de samme metrikker uanset kontekst. Eleven er brugeren — der genererer data gennem obligatoriske interaktioner med systemet. Vurderingen er feedbacksløjfen — der måler, om brugeren præsterer i henhold til specifikation. Og dataene er produktet — aggregeret, analyseret og brugt til at optimere systemet til næste iteration.

Denne vision har ingen plads til det irreducerbare, det umålelige, det menneskelige. Et barns nysgerrighed kan ikke standardiseres. En lærers indsigt kan ikke algoritmiseres. Forholdet mellem en mentor og en elev — det øjeblik af forståelse, der transformerer et ungt menneskes liv — kan ikke indfanges i et datafelt. De elementer af uddannelse, der betyder mest, er præcis de elementer, Gates-modellen ikke kan se — fordi de ikke producerer data, ikke skalerer gennem teknologi og ikke genererer afkast.

Modellen uddannelse-som-styresystem producerer lydige brugere — individer trænet til at følge instruktioner, opfylde målbare mål og fungere inden for systemer, de ikke stiller spørgsmålstegn ved. Den producerer ikke suveræne tænkere — individer i stand til kritisk analyse, kreativ problemløsning, uafhængig dømmekraft og evnen til at modstå de systemer, der søger at kontrollere dem. Forskellen er ikke tilfældig. Den er formålet.

En befolkning uddannet til at tænke kritisk ville undersøge Gates-fonden og stille svære spørgsmål. En befolkning uddannet til at efterleve gør det ikke. Det uddannelsessystem, Gates har finansieret, er designet til at producere den befolkning, Gates har brug for — målbar, håndterbar og ude af stand til at stille spørgsmålstegn ved den kontrolarkitektur, der bygges omkring dem.

# Del VII — Det digitale bur

## Kapitel 61 — ID2020

I 2016 blev ID2020 Alliance lanceret ved et FN-topmøde med stiftende partnere herunder Microsoft, Rockefeller Foundation, Accenture og GAVI — den Gates-finansierede vaccinealliance. Den erklærede mission var at give digital identitet til de anslået 1,1 milliard mennesker verden over, der mangler enhver form for officiel identifikation — og dermed muliggøre adgang til sundhedsydelser, finansielle tjenester, uddannelse og offentlige programmer.

Rammen var humanitær. Udførelsen var infrastrukturel. ID2020 er ikke bare et digitalt identitetsprogram. Det er arkitekturen for et system, hvor hvert individ på Jorden identificeres, spores og verificeres gennem en digital legitimation — en legitimation, der kan knyttes til sundhedsjournaler, vaccinationsstatus, finansielle transaktioner og adgang til tjenester.

Designprincipperne for ID2020 specificerer, at identiteten skal være vedvarende (varende fra fødsel til livets afslutning), bærbar (brugbar på tværs af grænser og systemer) og knyttet til biometriske data (fingeraftryk, iris-scanninger, ansigtsgenkendelse). Identiteten lagres på en distribueret hovedbog — blockchain-teknologi — der skaber en permanent, uforanderlig registrering af individets identitet og tilknyttede data.

Forbindelsen mellem digital identitet og vaccination er eksplicit i ID2020's design. GAVI — vaccineleveringsorganisationen — er stiftende partner. ID2020's pilotprogrammer i Bangladesh og andre udviklingslande er implementeret i sammenhæng med vaccinationskampagner — hvor vaccinationsbegivenheden bruges som anledning til at indskrive individer i det digitale identitetssystem. Barnet, der modtager en vaccine, modtager også en digital identitet. De to systemer er integrerede fra begyndelsen.

Implikationerne rækker langt ud over vaccinationsregistre. En vedvarende digital identitet knyttet til biometriske data og lagret på en uforanderlig hovedbog er fundamentet for et omfattende overvågningssystem. Enhver interaktion med en offentlig tjeneste, en sundhedsudbyder, en finansiel institution eller et grænsekontrolpunkt kan registreres mod den digitale identitet. Individets bevægelser, sundhedsstatus, finansielle aktivitet og overholdelse af myndighedskrav kan spores i realtid.

Udviklingslandene — hvor identitetsdokumentation er svagest, og befolkningen er mindst i stand til at gøre modstand — tjener som pilotmiljø. Systemerne forfines, de reguleringsmæssige præcedenser etableres, og teknologien bevises — alt sammen på befolkninger, der ikke bad om digital identitet og ikke fik et meningsfuldt valg om, hvorvidt de ville deltage. De systemer, der virker i Bangladesh, vil blive skaleret til den udviklede verden — hvor de vil blive implementeret ikke som humanitære programmer, men som sikkerhedsforanstaltninger, folkesundhedsværktøjer eller administrative bekvemmeligheder.

## Kapitel 62 — Kvantepriktatoveringen

I december 2019 publicerede forskere ved Massachusetts Institute of Technology — finansieret af Gates-fonden — en artikel i Science Translational Medicine, der beskrev en teknologi til at indlejre vaccinationsregistre direkte under huden. Teknologien bruger mikronålsplastre, der samtidig leverer en vaccine og afsætter et mønster af usynlige, fluorescerende kvanteprikker i huden. Prikkerne kan aflæses med et modificeret smartphonekamera — og giver en permanent, kropsligt bundet registrering af vaccination, der ikke kræver nogen ekstern dokumentation.

Teknologien blev specifikt udviklet til brug i udviklingslandene — i miljøer, hvor papirbaserede vaccinationsregistre hyppigt mistes, og digital sundhedsinfrastruktur er begrænset. Forskerne beskrev det som en løsning for "lavressourcemiljøer," hvor traditionel journalføring er upålidelig.

Kvantepriktatoveringen er i funktionelle termer en indlejret digital identitet — et mærke placeret under huden på vaccinationstidspunktet, der permanent identificerer individet som havende modtaget en bestemt medicinsk intervention. Det kan ikke mistes, forfalskes eller nægtes, når det er påført. Det administreres uden en separat samtykkeproces — det er en del af selve vaccinationen. Personen, der modtager vaccinen, modtager mærket. De to er uadskillelige.

Teknologien blev finansieret af Gates-fonden og udviklet af et Gates-finansieret laboratorium. Den var designet til udrulning gennem den Gates-finansierede vaccineleveringsinfrastruktur — GAVI, WHO og de nationale immuniseringsprogrammer, som disse organisationer understøtter. Målbefolkningen er den samme befolkning, der allerede er genstand for Gates-finansierede vaccinationskampagner og digitale identitetsprogrammer — de globalt fattige.

Konvergensen af vaccination, digital identitet og indlejrede biometriske markører i en enkelt teknologi — finansieret af en enkelt fond, udviklet til udrulning af et enkelt netværk af organisationer — repræsenterer den mest bogstavelige sammensmeltning af medicinsk intervention og identifikation. Vaccinen er identitetsdokumentet. Kroppen er databasen. Og den fond, der finansierer det hele, kontrollerer arkitekturen.

## Kapitel 63 — Patent WO2020/060606

Den 26. marts 2020 — mens verden var i nedlukning som reaktion på COVID-19 — offentliggjorde Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret en patentansøgning indgivet af Microsoft Technology Licensing LLC. Patentnummeret var WO/2020/060606. Titlen: "Kryptovalutasystem, der bruger kropsaktivitetsdata."

Patentet beskriver et system, hvor en enhed båret på eller implanteret i menneskekroppen overvåger fysiologiske data — herunder hjernebølger, kropstemperatur, blodgennemstrømning, organaktivitet og bevægelse. Disse data transmitteres til en server, der verificerer, at kropsaktiviteten opfylder specificerede kriterier. Hvis kriterierne er opfyldt, tildeler systemet kryptovaluta til brugeren.

Patentet forestiller sig en verden, hvor økonomisk deltagelse medieres af biologisk overvågning — hvor evnen til at tjene digital valuta afhænger af, at kroppen udfører aktiviteter, som systemet overvåger og validerer. Kroppen bliver mineriget. De biologiske data bliver beviset for arbejde. Kryptovalutaen bliver incitamentet. Og systemet, der overvåger, validerer og belønner kropsaktiviteten, ejes af Microsoft.

Patentnummeret — 060606 — tiltrak øjeblikkelig offentlig opmærksomhed og konspirationsteorier. Microsoft har ikke offentligt kommenteret udviklingsstatus for den teknologi, der beskrives i patentet. Men selve patentet er offentligt tilgængeligt materiale — indgivet af det selskab, der blev grundlagt af Gates, og som beskriver et system, der knytter økonomisk deltagelse til biologisk overvågning.

Uanset om dette specifikke patent nogensinde kommercialiseres, er det sekundært i forhold til, hvad det afslører om visionen hos selskabet og manden bag det. Patentet beskriver en verden, hvor menneskekroppen er integreret i et digitalt økonomisk system — overvåget af sensorer, evalueret af algoritmer og belønnet eller nægtet baseret på biologisk overholdelse. Det er det logiske slutpunkt på en bane, der begyndte med at kontrollere computerens styresystem og rækker til at kontrollere menneskets styresystem.

## Kapitel 64 — Det digitale sundhedspas

Det digitale sundhedspas — en legitimation, der knytter vaccinationsstatus til adgang og deltagelse — blev implementeret i forskellige former over hele verden under COVID-19. EU's Digitale COVID-certifikat, Israels Green Pass, New Yorks Excelsior Pass og lignende systemer i Australien, Canada og snesevis af andre lande krævede, at individer fremviste bevis for vaccination for adgang til restauranter, spillesteder, arbejdspladser og rejser.

Infrastrukturen for disse systemer blev udviklet af organisationer i Gates-netværket. Commons Project — der skabte CommonPass digital sundhedslegitimation — blev støttet af Rockefeller Foundation og opererede i overensstemmelse med den Gates-finansierede ID2020-alliance. WHO udviklede Smart Vaccination Certificate-rammen — en teknisk standard for interoperable digitale vaccinationsregistre. Gates-fonden finansierede den digitale sundhedsinfrastruktur i udviklingslande, der ville generere de data, disse systemer kræver.

Det digitale sundhedspas er mere end en vaccinationsregistrering. Det er en præcedens — etableringen af princippet om, at adgang til samfundet kan betinges af farmaceutisk overholdelse, verificeres gennem digitale legitimationsoplysninger og håndhæves ved udelukkelse af ikke-overholdende individer fra økonomisk og social deltagelse.

Denne præcedens, når den først er etableret, har intet logisk begrænsende princip. Hvis vaccinationsstatus kan være en betingelse for adgang, kan enhver anden sundhedsmetrik også — antistofniveauer, genetiske screeningsresultater, mentale sundhedsvurderinger, farmaceutisk overholdelse ved kroniske tilstande. Hvis en digital legitimation kan betinge adgang til en restaurant, kan den betinge adgang til beskæftigelse, bankforretninger, bolig eller transport. Hvis manglende overholdelse betyder udelukkelse fra ét sted, kan det betyde udelukkelse fra alle steder.

Det digitale sundhedspas er grænsefladen mellem individet og kontrolsystemet. Det er den mekanisme, hvorigennem de biologiske data indsamlet af overvågningsteknologier, de sundhedsjournaler vedligeholdt af digitale systemer og de overholdelsesmetrikker genereret af farmaceutiske programmer omsættes til tilladelser og forbud, der styrer dagliglivet. Det er det værktøj, der gør det digitale bur funktionelt — den port, der åbner eller lukker baseret på, om individet har opfyldt systemets krav.

Den infrastruktur, der blev bygget under COVID-19, er ikke blevet demonteret. Den er arkiveret, vedligeholdt og positioneret til genaktivering. WHO's ramme for digital sundhedscertificering fortsætter med at blive udviklet. Teknologiplatformene fortsætter med at fungere. De juridiske præcedenser fortsætter med at stå. Når den næste sundhedskrise erklæres — af den WHO, som Gates finansierer — vil infrastrukturen for det digitale sundhedspas være klar.

## Kapitel 65 — Geoengineering-eksperimenterne

Bill Gates har finansieret forskning i styring af solindstråling — den bevidste injektion af partikler i stratosfæren for at reflektere sollys og reducere globale temperaturer. Det mest fremtrædende af disse forskningsprogrammer er Stratospheric Controlled Perturbation Experiment — SCoPEx — baseret ved Harvard University og delvist finansieret af Gates-fonden gennem Fund for Innovative Climate and Energy Research.

SCoPEx foreslår at frigive calciumcarbonatpartikler fra en højdeballon i stratosfæren — for at teste gennemførligheden af at blokere indkommende solstråling som svar på klimaforandringer. Eksperimentet har mødt modstand fra forskere, oprindelige folk og miljøorganisationer, der argumenterer for, at bevidst ændring af Jordens atmosfære indebærer risici, der ikke kan forudsiges, inddæmmes eller vendes — og at beslutningen om at ændre globale atmosfæriske betingelser ikke bør træffes af en privat fond eller et universitetsforskerhold.

Det svenske rumfartsselskab aflyste en planlagt SCoPEx-testflyvning i 2021 efter modstand fra Sametinget — det repræsentative organ for de indfødte samiske folk i det nordlige Skandinavien. Samerne argumenterede for, at eksperimentet blev gennemført uden tilstrækkelig høring af de befolkninger, der ville blive berørt, og at risiciene ved stratosfærisk intervention ikke var forstået.

Det fundamentale problem med styring af solindstråling er styring. Hvis partikler injiceret i stratosfæren reducerer temperaturerne globalt, påvirker de også nedbørsmønstre, landbrugsproduktivitet og økosystemdynamik verden over. Effekterne er ikke indeholdt inden for nationale grænser. Hvert menneske på Jorden ville blive påvirket af en beslutning truffet af et forskerhold finansieret af en privat fond — uden deres samtykke, uden demokratisk deliberation og uden nogen mekanisme for ansvarlighed, hvis interventionen producerer skadelige konsekvenser.

Gates har også investeret i andre geoengineering-ventures herunder kulstoffangstteknologier og direkte luftfangst-startups. Hans klimastrategi favoriserer, ligesom hans sundheds- og landbrugsstrategier, teknologiske interventioner styret af velkapitaliserede enheder over decentraliserede, lokalsamfundsbaserede tilgange. Mønsteret er konsistent: løsningen skal være skalerbar, proprietær og kontrollerbar. Den skal kræve den type kapital og ekspertise, som kun selskaber og fonde kan tilvejebringe. Den skal positionere bidragyder som essentiel.

Manden, der opkøber landbrugsjorden, finansierer fødevareteknologien, investerer i vaccinerne, opbygger de digitale identitetssystemer og omformer global uddannelse, finansierer også modifikation af Jordens atmosfære. På et tidspunkt krydser omfanget af ét menneskes interventioner i de systemer, der opretholder menneskelivet, fra filantropi til noget, der ikke har noget navn i vores politiske ordforråd — fordi vores ordforråd ikke var designet til en verden, hvor et enkelt privat individ kunne akkumulere så meget magt over eksistensbetingelserne.

## Kapitel 66 — Overvågningsnetværket

De individuelle komponenter i Gates' digitale dagsorden — ID2020, digitale sundhedscertifikater, sygdomsovervågningsnetværk, genomiske sekventeringsprogrammer, digitale landbrugsplatforme, uddannelsesdatasystemer og biometriske identifikationsprogrammer — diskuteres typisk separat, som om de er urelaterede initiativer, der tjener forskellige formål.

De er ikke urelaterede. De er komponenter i et enkelt system.

Den digitale identitet udgør ankeret — den unikke identifikator, som alle andre data knyttes til. Sundhedsjournalerne udgør det biologiske lag — vaccinationsstatus, sygdomshistorik, genomisk information. De finansielle registre udgør det økonomiske lag — transaktioner, indkomst, aktiver, kredithistorik. Uddannelsesregistrene udgør adfærdslaget — testresultater, fremmøde, overholdelsesmetrikker. Landbrugsdataene udgør ressourcelaget — produktion, forbrug, arealanvendelse, vandforbrug.

Når disse datastrømme forbindes — og de er designet til at blive forbundet, gennem interoperabilitetsstandarder, delte identifikatorer og fælles platforme — er resultatet et omfattende overvågningssystem, der sporer enhver dimension af et menneskeliv: hvem du er (biometrisk identitet), hvad du forbruger (fødevare- og vanddata), hvad du ved (uddannelsesdata), hvad der er blevet injiceret i dig (sundhedsjournaler), hvad du ejer (finansielle data), og hvor du er (geolokaliseringsdata).

Hvert enkelt program kan retfærdiggøres på egne meritter — sygdomsovervågning redder liv, digital identitet muliggør adgang til tjenester, uddannelsesdata forbedrer læring. Men det system, de skaber, når de forbindes, er noget helt andet. Det er den totale informationsmæssige indeslutning af individet — konverteringen af ethvert aspekt af menneskelig eksistens til en datastrøm, der flyder til centraliserede platforme kontrolleret af de enheder, der byggede systemet.

Gates-fonden har finansieret komponenter i hvert lag af dette system. Den har finansieret identitetslaget (ID2020). Sundhedslaget (digitale sundhedsjournaler, vaccinationsdatabaser, sygdomsovervågning). Det økonomiske lag (finansielle inklusionsprogrammer knyttet til digital identitet). Uddannelseslaget (datasystemer, digitale vurderingsplatforme). Landbrugslaget (digitalt landbrug, præcisionslandbrug). Det bindevæv, der forbinder disse lag — interoperabilitetsstandarder, datadelingsaftaler, fælles styringsrammer — er også finansieret af fonden og dens netværk af samstemmige organisationer.

Ingen stemte for dette system. Ingen lovgivende forsamling autoriserede det. Ingen befolkning blev spurgt, om den ønskede enhver dimension af sin eksistens konverteret til en datastrøm, der flyder til centraliserede platforme. Systemet bygges trinvist, på tværs af flere domæner, af nominelt uafhængige organisationer, der deler én enkelt dominerende bidragyder — og den samlede arkitektur er kun synlig, når man træder langt nok tilbage til at se forbindelserne.

## Kapitel 67 — Den smarte by

I 2017 købte Cascade Investment LLC — Gates' private holdingselskab — cirka 10.000 hektar jord i Arizonas ørken vest for Phoenix, nær byen Buckeye. Udviklingen, oprindeligt kaldet Belmont, blev annonceret som et planlagt bysamfund designet fra bunden omkring smart infrastruktur — højhastighedsnetværk, selvkørende køretøjssystemer, datacentre og integrerede digitale tjenester.

Konceptet med den smarte by forestiller sig et bymiljø, hvor hvert system er forbundet, overvåget og optimeret gennem digital infrastruktur. Transportnetværk sporer hvert køretøj. Energisystemer overvåger hver forbrugsenhed. Vandsystemer sporer hver dråbe forbrug. Kommunikationsnetværk registrerer enhver interaktion. Sensornetværk overvåger bevægelse, luftkvalitet, støjniveauer og aktivitetsmønstre. Dataene flyder til centraliserede styringsplatforme, hvor algoritmer optimerer byens drift i realtid.

Den smarte by er den fysiske manifestation af det digitale bur — det byggede miljø designet til at generere maksimale data fra enhver beboer. I en traditionel by efterlader dine bevægelser, køb, energiforbrug og sociale interaktioner minimale digitale spor. I en smart by efterlader de omfattende — fordi infrastrukturen er designet til at indfange dem.

Gates' Arizona-projekt er skredet langsomt frem, og detaljerne er begrænsede. Men det koncept, det repræsenterer — det byggede miljø som en datagenererende platform — forfølges aktivt af teknologiselskaber, ejendomsudviklere og regeringer verden over. Gates' investering i dette område er i overensstemmelse med hans investeringer i enhver anden komponent i den digitale overvågningsinfrastruktur — en fysisk prøveplads for de teknologier og styringsmodeller, der vil blive skaleret til eksisterende byer.

Den smarte bys beboer ejer ikke den infrastruktur, der overvåger dem. De kontrollerer ikke de data, infrastrukturen genererer. De kan ikke fravælge overvågningen uden at fravælge selve byen. Den smarte by er det ultimative udtryk for platformsafhængighed — et levemiljø, hvor platformsejeren kontrollerer styresystemet for dagliglivet, og beboeren eksisterer som en bruger, der genererer data, der flyder opad.

## Kapitel 68 — Det finansielle lag

De digitale identitetssystemer, sundhedspas og overvågningsnetværk finansieret af Gates og hans netværk af samstemmige organisationer skaber infrastrukturen for et finansielt system, hvor adgang til penge er betinget af overholdelse — et system, der rækker ud over overvågning og ind i kontrol.

Centralbankers digitale valutaer — CBDC'er — udvikles af over 100 nationer og ville erstatte fysiske kontanter med programmerbar digital valuta udstedt og kontrolleret af centralbanker. I modsætning til fysiske kontanter, der er anonyme, usporlige og brugbare uden mellemmandsgodkendelse, kan en CBDC-transaktion overvåges i realtid, knyttes til det transagerende individs digitale identitet og potentielt blokeres, begrænses eller omdirigeres af den udstedende myndighed.

En programmerbar CBDC kan designes med betingelser indbygget i selve valutaen — begrænsninger af, hvad den kan bruges til at købe, tidsfrister for, hvornår den skal bruges, geografiske begrænsninger for, hvor den kan bruges, og overholdelsesbetingelser, der skal opfyldes, før en transaktion godkendes. Dette er ikke spekulation. Bank for International Settlements, World Economic Forum og flere centralbanker har eksplicit beskrevet programmerbarhed som en funktion i CBDC-design.

Når en CBDC knyttes til en digital identitet — som er knyttet til sundhedsjournaler, vaccinationsstatus, social adfærdsmåling og overholdelseshistorik — er resultatet et finansielt system, der selektivt kan inkludere eller ekskludere individer baseret på deres overholdelse af de betingelser, systemets operatører definerer. Sprang du en vaccination over? Din konto er begrænset. Lagde du misinformation op? Din transaktion er afvist. Overskred du din CO2-tildeling? Dit køb er blokeret.

Gates har ikke offentligt advokeret for CBDC'er. Det behøver han ikke. Den infrastruktur, hans organisationer opbygger — digital identitet, sundhedspas, biometrisk verifikation, overholdelsesrammer — er forudsætningen for, at et CBDC-system kan fungere som et kontrolværktøj. Den digitale identitet udgør ankeret. Sundhedspasset leverer overholdelsesmodellen. Overvågningsnetværket leverer monitoreringen. CBDC'en leverer håndhævelsesmekanismen. Hver komponent er nødvendig. Gates har finansieret eller investeret i dem alle.

## Kapitel 69 — Konvergensen

De individuelle komponenter dokumenteret i denne del — digital identitet, kvantepriktatoveringer, kropsaktivitetspatenter, sundhedspas, geoengineering, overvågningsnetværk, smarte byer og programmerbare penge — er ikke separate initiativer. De konvergerer mod et enkelt system.

Systemet fungerer som følger: En vedvarende digital identitet, knyttet til biometriske data og registreret på en uforanderlig hovedbog, tjener som individets grænseflade med alle institutionelle systemer. Sundhedsjournaler — herunder vaccinationsstatus, verificeret gennem indlejrede markører eller digitale certifikater — er knyttet til identiteten. Finansiel adgang er betinget af overholdelse af sundheds- og sociale krav, håndhævet gennem programmerbar digital valuta. Uddannelsesregistre, ansættelseshistorik, social adfærd og ressourceforbrug spores alt sammen gennem forbundne digitale platforme. Dataene flyder til centraliserede systemer, hvor algoritmer vurderer overholdelse, allokerer ressourcer og bestemmer adgang.

Dette er ikke en konspirationsteori. Hver komponent eksisterer. Hver udvikles af velfinansierede organisationer. Hver understøttes af dokumenterede investeringer, offentliggjorte patenter og offentlig politisk fortalervirksomhed. Konvergensen er ikke skjult. Den beskrives i optimistiske termer i World Economic Forums publikationer, i WHO's tekniske dokumenter, i ID2020's designspecifikationer og i Microsofts patentansøgninger.

Spørgsmålet er ikke, om disse systemer bygges. Spørgsmålet er, hvem de tjener. Arkitekterne bag systemet beskriver det som et værktøj til effektivitet, lighed og sikkerhed. De befolkninger, der skal leve inden for det, er ikke blevet spurgt, om de er enige — og de vil ikke blive spurgt, fordi systemet ikke bygges gennem demokratiske processer. Det bygges gennem private investeringer, institutionel erobring og den tålmodige ophobning af infrastruktur, der, når den er på plads, ikke kan demonteres uden at demontere de institutioner, der afhænger af den.

Konvergensen er slutspillet for Gates-modellen — Microsoft-opskriften anvendt på den menneskelige civilisation. Kontrollér identitetsplatformen. Lås afhængighed fast gennem forbundne systemer. Eliminér alternativet (kontanter, lokal mad, uafhængig uddannelse, naturlig sundhed). Udtræk data fra enhver interaktion. Styresystemet er ikke længere Windows. Det er styresystemet for menneskelivet — og licensaftalen blev aldrig underskrevet.

## Kapitel 70 — Digitalt feudalisme

Det middelalderlige feudale system opererede efter et simpelt princip: herremanden ejede jorden, og bønderne, der arbejdede på den, skyldte herremanden en del af deres produktion til gengæld for retten til at leve og arbejde på hans ejendom. Bonden ejede ikke produktionsmidlerne. Herremanden ejede dem. Forholdet var baseret på strukturel afhængighed — bonden kunne ikke overleve uden herremandens jord, og herremanden udtog afgift af bondens arbejde i al evighed.

Det digitale system, der opbygges af Gates og hans samstemmige institutioner, opererer efter det samme princip — opdateret til informationsalderen. Platformsejeren kontrollerer infrastrukturen for dagliglivet: den digitale identitet, sundhedsjournalerne, det finansielle system, fødevareforsyningen, uddannelsessystemet og de datanetværk, hvorigennem alt dette styres. Individet, der lever inden for dette system, ejer ikke midlerne til sin digitale eksistens. De er licenserede brugere — tilladt at deltage i samfundet, så længe de overholder platformens servicevilkår.

I digitalt feudalisme ejer herremanden ikke jorden. Han ejer platformen. Afgiften betales ikke i korn. Den betales i data — den kontinuerlige strøm af biologisk, adfærdsmæssig og transaktionel information, som individet genererer ved at eksistere inden for systemet. Dataene flyder opad til platformsejeren, der bruger dem til at optimere systemet, målrette individet og forfine betingelserne for deltagelse.

Den livegne i det digitale feudale system har intet privatliv — enhver handling genererer data, der indfanges og analyseres. De har ingen autonomi — deres valg er begrænset af platformens tilladelser og forbud. De har ingen suverænitet — deres identitet, deres sundhed, deres finanser og deres adgang til mad og uddannelse medieres alt sammen af systemer, de ikke kontrollerer. De er ikke borgere. De er brugere.

Bill Gates opbygger infrastrukturen for digitalt feudalisme — ikke gennem magt, men gennem filantropi. Hver bevilling, hver investering, hver fortalerkampagne tilføjer en komponent til systemet. Systemet præsenteres som gavnligt — det redder liv, forbedrer uddannelse, brødføder de sultne, forebygger pandemier. Og hver komponent, taget individuelt, kan fås til at lyde gavnlig. Men det system, de tilsammen skaber, er ikke gavnligt. Det er et bur — og manden, der byggede det, holder nøglen.

Modgiften til digitalt feudalisme er den samme som modgiften til middelalderligt feudalisme: suverænitet. Individet, der ejer sin jord, dyrker sin mad, gemmer sine frø, uddanner sine børn, styrer sin sundhed, handler med kontanter og opretholder sin identitet uden for enhver platform — det individ er ikke en bruger. De er suveræne. Og suverænitet er det ene, platformsejeren ikke kan tillade — fordi et suverænt individ ikke har brug for platformen, og en platform uden brugere har ingen magt.

# Del VIII — Manden

## Kapitel 71 — Jeffrey Epstein

Jeffrey Epstein blev dømt for at have opfordret en mindreårig til prostitution i 2008 og afsonede tretten måneder i et amtsfængsel under en lempelig tilståelsesaftale. Karakteren af hans forbrydelser — den seksuelle udnyttelse og trafficking af mindreårige piger — var udførligt dokumenteret i retsdokumenter, offervidnesbyrd og undersøgende journalistik. I 2011 var de generelle konturer af Epsteins kriminelle adfærd bredt kendte.

Bill Gates mødtes med Jeffrey Epstein flere gange efter Epsteins dom i 2008. Møderne blev først rapporteret af New York Times i 2019 og efterfølgende bekræftet af yderligere journalistik og af Gates selv.

Gates besøgte Epsteins byhus i New York ved flere lejligheder. Han fløj med Epsteins privatfly — Lolita Express — mindst én gang, i 2013. Epstein besøgte Gates' hjem i Seattle. De to diskuterede filantropi, videnskab og — ifølge rapporteringen — muligheden for at oprette en velgørenhedsfond finansieret med penge fra Epstein og forvaltet gennem Gates-fonden.

Da forholdet først blev rapporteret, karakteriserede Gates' talspersoner møderne som fokuseret på filantropi og beskrev dem som en fejl. Gates selv sagde i et PBS-interview i 2021: "Jamen, han er død, så... du ved, generelt skal man altid være forsigtig." Da han blev presset på, hvorfor han mødtes med Epstein efter domfældelsen, sagde han, at det var, fordi Epstein hævdede at kunne forbinde ham med velhavende individer, der kunne bidrage til globale sundhedsprogrammer.

Forklaringen er ikke tilfredsstillende. Gates er den rigeste mand i verden — eller tæt på det. Han har ikke brug for Jeffrey Epstein til at introducere ham for velhavende mennesker. Gates-fonden er den mest fremtrædende filantropiske organisation på Jorden. Den har ikke brug for en dømt sexforbryder som mellemmand. Forklaringen om, at Gates mødtes med Epstein i fundraising-øjemed, forklarer intet — og rejser spørgsmålet om, hvad den faktiske karakter af forholdet var.

Epstein døde i en celle i et føderal fængsel i Manhattan i august 2019 under omstændigheder, som den retsmedicinske undersøger afgjorde var selvmord, og som flere retsmedicinske eksperter offentligt har betvivlet. Den fulde klientliste over Epsteins traffickingoperation er aldrig blevet offentligt frigivet. Spørgsmålet om, hvem der ellers deltog i Epsteins aktiviteter — og hvad Epsteins faktiske funktion var i det netværk af rigdom og magt, han befandt sig i — forbliver ubesvaret.

## Kapitel 72 — Skilsmissen

I maj 2021 annoncerede Bill og Melinda Gates deres skilsmisse efter syvogtyve års ægteskab. I efterfølgende rapportering og retsdokumenter anførte Melinda Gates Bills forhold til Jeffrey Epstein som en væsentlig faktor i ægteskabets opløsning.

Wall Street Journal rapporterede, at Melinda havde udtrykt bekymring over sin mands forhold til Epstein så tidligt som i 2013 — efter at parret havde spist middag med Epstein på hans New York-residens. Ifølge rapporteringen fandt Melinda mødet dybt ubehageligt og fortalte sine omgangskreds, at Epstein var "afskyelig" og "det personificerede onde."

Trods Melindas indsigelser fortsatte Gates med at mødes med Epstein. Forholdet varede i årevis — møder, korrespondance og diskussioner om finansielle arrangementer fortsatte, efter at Melinda havde gjort sine indsigelser klare. Skilsmissen, da den kom, blev beskrevet af kilder tæt på Melinda som kulminationen af årelang bekymring over sin mands forbindelser og adfærd.

Skilsmissesagen afslørede andre aspekter af Gates' personlige adfærd. New York Times rapporterede, at Microsofts bestyrelse havde undersøgt et romantisk forhold mellem Gates og en Microsoft-medarbejder — og at Gates var trådt ud af bestyrelsen i 2020, mens undersøgelsen var i gang. Gates' talspersoner anerkendte forholdet, men sagde, at hans udtrædelse af bestyrelsen var uden sammenhæng med undersøgelsen.

De personlige afsløringer — Epstein-møderne, forholdet på arbejdspladsen, Melindas bekymringer — skabte de første betydelige revner i det offentlige image, som 319 millioner dollars i mediebevillinger omhyggeligt havde konstrueret. Manden, der blev præsenteret for verden som en ydmyg, fokuseret, formålsdrevet filantrop, blev afsløret som havende opretholdt et forhold til en dømt sexforbryder trods sin hustrus indsigelser, som havende indgået i et forhold på arbejdspladsen, der foranledigede en bestyrelsesundersøgelse, og som havende fortsat adfærd, der ultimativt afsluttede et ægteskab og partnerskab, der var centralt for fondens offentlige identitet.

## Kapitel 73 — Medieskjoldet

De 319 millioner dollars i Gates-fondsbevillinger til medieorganisationer dokumenteret i kapitel 10 fungerer som mere end en PR-strategi. De fungerer som et skjold — et økonomisk forhold, der modvirker kritisk reportage og sikrer, at fondens narrativ dominerer dækningen af ethvert emne, den berører.

Skjoldet fungerer gennem flere mekanismer. Direkte bevillinger til redaktioner skaber økonomisk afhængighed. Finansierede reporterstillinger inden for redaktioner orienterer dækningen mod fondens prioriteter. Bevillinger til journalistuddannelsesprogrammer former verdenssynet hos den næste generation af reportere. Bevillinger til medieudviklingsorganisationer i udviklingslandene sikrer, at informationsøkosystemet i de lande, hvor fonden opererer, afspejler fondens perspektiver.

Fraværet af kritisk dækning er den mest sigende indikator. Overvej omfanget af fondens aktiviteter og antallet af kontroverser, der omgiver dem — interessekonflikterne, Indiens polio-NPAFP-data, DTP-dødelighedsforskningen, Kenyas stivkrampeanklager, HPV-forsøgskrænkelserne, AGRA-fiaskoen, Common Core-debaklet, InBloom-dataskandalen, Epstein-forholdet, Event 201-timingen, BioNTech-investeringen, nedlukningsfortalervirksomheden, formueboomet, patentdispensationsmodstanden. Hver af disse historier, involverende ethvert andet individ eller institution, ville generere vedvarende undersøgende dækning.

For Gates er dækningen dæmpet, kontekstualiseret og hurtigt fortrængt af den næste positive historie om fondsprogrammer. Når kritiske historier optræder, følges de typisk af fondvenlige kontekstualiserende artikler, der omfortolker narrativet. Det overordnede mediemiljø er et, hvor fondens version af begivenhederne dominerer — ikke fordi den er nøjagtig, men fordi de medieorganisationer, der ville behøve at udfordre den, er økonomisk kompromitteret.

Columbia Journalism Reviews undersøgelse fra 2020 af Gates-fondens mediefinansiering konkluderede: "Gates-fondens bevillinger til medieorganisationer skaber en bekymrende dynamik, hvor verdens største private fond — og en af de mest politisk konsekvente — i væsentlig grad finansierer de institutioner, der formodes at holde den ansvarlig." Dynamikken har ikke ændret sig, siden undersøgelsen blev publiceret. Bevillingerne fortsætter. Dækningen fortsætter. Og skjoldet holder.

## Kapitel 74 — Erobringen af faktatjek

Informationskontrolsystemet, der blev bygget under COVID-19, baserede sig i høj grad på faktatjekorganisationer — enheder, der evaluerer påstande som "sande," "falske" eller "vildledende," og hvis vurderinger bruges af sociale medieplatforme til at undertrykke, mærke eller fjerne indhold. Gates-fonden finansierer flere organisationer i faktatjekøkosystemet — herunder Poynter Institute, der driver International Fact-Checking Network.

Poynter Institute modtog 1,8 millioner dollars fra Gates-fonden mellem 2018 og 2021. International Fact-Checking Network — der certificerer faktatjekkere brugt af Facebook, Google og andre platforme — opererer under Poynters paraply. Fonden finansierer også organisationer, der er medlemmer af IFCN-netværket, herunder Africa Check og Full Fact.

De strukturelle implikationer er betydelige. Når en bruger af sociale medier poster en påstand, der er kritisk over for Gates-fonden, WHO-vaccinationsprogrammer eller andre fondsrelaterede emner — kan påstanden blive evalueret af en faktatjekorganisation, der er finansieret af Gates-fonden eller certificeret af et Gates-finansieret netværk. Den "uafhængige" sandhedsdommer er økonomisk afhængig af den enhed, hvis aktiviteter stilles spørgsmålstegn ved.

Under COVID-19 blev påstande, der senere blev anerkendt som legitime — herunder laboratorielækagehypotesen, eksistensen af naturlig immunitet, effektiviteten af visse genbrugte lægemidler og virkeligheden af vaccinebivirkninger — mærket som misinformation af faktatjekorganisationer og undertrykt på sociale medieplatforme. I flere tilfælde baserede faktatjekkerne sig på WHO og andre Gates-finansierede organisationer som deres autoritative kilder — hvilket skabte en lukket cirkel, hvor fonden finansierer den sundhedsorganisation, der fremsætter påstanden, finansierer de medier, der rapporterer påstanden, og finansierer de faktatjekkere, der undertrykker udfordringer af påstanden.

Faktatjeksystemet er ikke en neutral sandhedsdommer. Det er en komponent i informationskontrolarkitekturen — finansieret af de samme netværk, det formodes at evaluere, bemandet af individer, der deler verdenssynet hos de institutioner, de formodes at granske, og opererende med redaktionel autoritet, der ikke har noget demokratisk tilsyn. Mærkatet "faktatjekket" betyder ikke "sandt." Det betyder "godkendt af systemet."

## Kapitel 75 — Det akademiske skjold

Gates-fondens bevillinger til universiteter skaber et andet skjold — en akademisk buffer, der sikrer, at forskningsmiljøet er orienteret mod fondens prioriteter og ugæstfrit for kritisk undersøgelse af fondens aktiviteter.

Omfanget af den akademiske finansiering er ekstraordinært. University of Washington har modtaget over 1 milliard dollars fra fonden — hvilket gør det til et af de mest Gates-afhængige universiteter i verden. Johns Hopkins har modtaget over 900 millioner dollars. London School of Hygiene and Tropical Medicine, Oxford, Harvard, Stanford, Imperial College London og snesevis af andre institutioner har modtaget hundredvis af millioner hver.

Denne finansiering former det akademiske landskab på måder, der er både direkte og indirekte. Direkte finansierer fondsbevillinger specifikke forskningsprogrammer, der stemmer overens med fondens prioriteter — vaccineudvikling, digital sundhed, præcisionslandbrug, uddannelsesmåling. De forskere, der ansættes med disse bevillinger, producerer resultater, der understøtter fondens dagsorden — fordi forskningsspørgsmålene er rammet af fondens prioriteter, og forskerne er udvalgt for deres overensstemmelse med disse prioriteter.

Indirekte skaber finansieringen en institutionel kultur af ærbødighed. Universitetsledere, der plejer fondsrelationen, belønnes med bevillinger. Afdelinger, der tilpasser deres forskningsprogrammer til fondens prioriteter, modtager finansiering. Forskere, der producerer resultater, der er kritiske over for fondsprogrammer, modtager ikke opfølgende bevillinger. Incitamenterne er klare, konsekvente og kræver ingen eksplicit instruktion for at producere den ønskede effekt.

Det akademiske skjold fungerer i samspil med medieskjoldet. Fondsfinansierede akademikere producerer den forskning, der understøtter fondens positioner. Fondsfinansierede medier rapporterer forskningen som uafhængige videnskabelige resultater. Fondsfinansierede faktatjekkere citerer forskningen, når de evaluerer udfordringer af fondens narrativer. Hele informationsøkosystemet — akademia, medier, faktatjek — er finansieret af den samme kilde, producerer de samme konklusioner og forstærker det samme narrativ.

Resultatet er et miljø, hvor kritisk akademisk undersøgelse af Gates-fonden er praktisk talt fraværende. De forskere med ekspertisen til at evaluere fondens programmer er i de fleste tilfælde finansieret af fonden. De tidsskrifter, de publicerer i, modtager fondsstøtte. De konferencer, de præsenterer ved, er sponsoreret af fonden. Det videnmiljø, der burde tjene som kontrol med fondens magt, er blevet erobret af fondens penge.

## Kapitel 76 — Omdømmemaskinen

Konstruktionen og vedligeholdelsen af Bill Gates' offentlige image er en omfattende, flerkanal, professionelt styret operation, der spænder over medier, akademia, bogudgivelser, dokumentarfilm, sociale medier og elitefora.

Operationen inkluderer: ghostskrevne kronikker i verdens mest prestigiøse publikationer, der præsenterer Gates' synspunkter som gennemtænkte personlige refleksioner snarere end strategisk kommunikation. Regelmæssige optrædener ved TED-konferencer, hvor Gates leverer omhyggeligt udformede præsentationer til publikummer, der er disponerede for at fejre teknologiske løsninger. Et årligt "årets tilbageblik"-brev, publiceret som personlig korrespondance, men fungerende som et strategisk kommunikationsdokument. Et bogudgivelsesprogram — *How to Avoid a Climate Disaster*, *How to Prevent the Next Pandemic* — der positionerer Gates som meningsdanner på de emner, hans fond opererer inden for. En Netflix-dokumentarserie — "Inside Bill's Brain" — der præsenterer et hagiografisk portræt af Gates som en intellektuelt nysgerrig, dybt omsorgsfuld problemløser. En kurateret tilstedeværelse på sociale medier — Gates Notes-bloggen, Twitter, Instagram — der projicerer et image af tilgængelig, uformel engagement med ideer.

Bag denne offentlighedsrettede operation er et professionelt apparat: kommunikationsmedarbejdere, medierådgivere, taleskrivere og fondens kommunikationsteam, der koordinerer budskaber på tværs af alle kanaler. Operationen sikrer, at Gates-narrativet — humanitært, datadrevet, ydmygt optimistisk, altid lærende — er konsistent på tværs af enhver platform og resistent over for udfordring.

Omdømmemaskinens mest magtfulde funktion er den måde, den rammer kritik. Enhver, der stiller spørgsmålstegn ved fondens motiver, positioneres som antividenskabelig, antivaccine, en konspirationsteoretiker. Rammen udnytter en reel dynamik — der er mennesker, der fremsætter ubegrundede påstande om Gates. Men rammen bruges strategisk til at afvise al kritik, herunder de dokumenterede, evidensbaserede bekymringer rejst af medicinske forskere, fødevaresuverænitetsfortalere, uddannelseseksperter, privatlivsforskere og de samfund, der direkte berøres af fondsprogrammer.

Omdømmet er produktet. Filantropien er brandet. Og brandet beskytter operationen — pipelinen fra investering til politik, den institutionelle erobring, den ansvarsfrie eksperimenteren, formueakkumuleringen — mod den granskning, som enhver anden institution med sammenlignelig magt og sammenlignelige interessekonflikter ville møde.

## Kapitel 77 — Mønsteret

På tværs af ethvert domæne dokumenteret i denne bog — software, global sundhed, vacciner, pandemiindsats, landbrug, uddannelse, digital identitet og overvågning — gentager det samme mønster sig.

Trin ét: Identificér et problem. Problemet skal være reelt nok til at retfærdiggøre intervention og bredt nok til at kræve en systemisk løsning. Sygdom, sult, uddannelsesmæssig ulighed, identitetsgab, klimaforandring — hvert giver det moralske fundament for handling.

Trin to: Finansier den forskning, der definerer problemet i termer, der er modtagelige for den foretrukne løsning. Problemet skal rammes, så løsningen kræver den teknologi, de institutioner og de virksomhedspartnere, som fonden er positioneret til at levere. Sult rammes som et udbytteproblem (der kræver GMO-frø og gødning) snarere end et suverænitetsproblem (der kræver jordreform og frøfrihed). Sygdom rammes som et vaccinationsproblem (der kræver farmaceutiske produkter) snarere end et ernærings- og sanitetsproblem (der kræver rent vand og rigtig mad).

Trin tre: Finansier de organisationer, der promoverer løsningen. WHO, GAVI, CEPI, AGRA, CGIAR, Global Partnership for Education, ID2020 — hver er finansieret af fonden, og hver promoverer fondens foretrukne tilgang i sit respektive domæne.

Trin fire: Invester i de selskaber, der sælger produkterne. Fondstrusten har positioner i farmaceutiske selskaber, teknologiselskaber, landbrugsselskaber og finansielle institutioner — de selskaber, hvis produkter fondens fortalervirksomhed skaber markeder for.

Trin fem: Advoker for de politikker, der gør løsningen obligatorisk eller uundgåelig. Vaccinemandater, digitale sundhedspas, GMO-venlig regulering, standardiserede læreplaner, digitale identitetskrav — hvert udvider markedet for de produkter, fonden har investeret i.

Trin seks: Finansier de medier, der rapporterer løsningen positivt, og de faktatjekkere, der undertrykker kritik.

Trin syv: Indkassér afkastet — økonomisk, omdømmemæssigt og strukturelt. Trusten stiger i værdi. Brandet styrkes. Den institutionelle indflydelse udvides. Og cyklussen gentager sig.

Dette mønster er ikke skjult. Enhver komponent er dokumenteret i offentlige registreringer, fondsoffentliggørelser og undersøgende reportager. Mønsteret er usynligt, ikke fordi det er tilsløret, men fordi de institutioner, der ville behøve at identificere det — medierne, akademia, faktatjekkerne — er finansieret af den enhed, der driver det.

## Kapitel 78 — Netværket

Gates opererer ikke alene. Han opererer som en knude i et netværk af samstemmige fonde, institutioner og individer, hvis samlede ressourcer og koordinerede strategier udgør et skyggestyringssystem, der opererer over og hinsides demokratisk ansvarlighed.

Rockefeller Foundation — der medstiftede AGRA med Gates-fonden, medfinansierede ID2020 og har været en central aktør i global sundhed og udviklingsstyring i over et århundrede — deler Gates' orientering mod centraliserede, teknologimedierede, institutionelt styrede løsninger. Rockefeller Foundations "Lockstep"-scenario — publiceret i en rapport fra 2010 — beskrev en pandemi, der førte til autoritære regeringsindsatser, som vedvarede efter krisens afslutning. Scenariet var ikke en plan. Men det var en ramme — en, der med bemærkelsesværdig nøjagtighed beskrev banen for COVID-19-indsatsen.

Wellcome Trust — en britisk velgørende fond med en formue, der overstiger 40 milliarder dollars — medfinansierer globale sundhedsprogrammer med Gates-fonden, medstiftede CEPI og opererer i tæt overensstemmelse med fondens sundhedsprioriteter. Jeremy Farrar, Wellcome Trusts tidligere direktør, blev udnævnt til WHO's Chief Scientist i 2023 — endnu et eksempel på svingdøren mellem fondssamstemmige institutioner og de organisationer, de finansierer og påvirker.

World Economic Forum — Klaus Schwabs invitation-only platform for verdens politiske, virksomheds- og intellektuelle elite — leverer den strategiske ramme for netværkets dagsorden. The Great Reset, Den Fjerde Industrielle Revolution, interessentkapitalisme — disse er de konceptuelle rammer, der forbinder de individuelle initiativer i en sammenhængende vision. Gates er en regelmæssig deltager, en fremhævet taler og en central figur i forummets netværk.

Bloomberg Philanthropies, Open Society Foundations og andre store filantropiske aktører opererer parallelt — somme tider i koordination, somme tider uafhængigt — med overlappende dagsordener. Den kumulative effekt af deres samlede forbrug, institutionelle indflydelse og politiske fortalervirksomhed er et styringsmæssigt lag, der opererer over nationale regeringer, koordinerer på tværs af grænser og former livsbetingelserne for milliarder af mennesker — uden en eneste stemme, et eneste valg eller et eneste demokratisk mandat.

## Kapitel 79 — Slutspillet

Konvergensen af Gates' investeringer, fortalervirksomhed og institutionelle indflydelse på tværs af sundhed, fødevarer, uddannelse, identitet og overvågning peger mod en enkelt vision: en verden, hvor de kritiske systemer i menneskelivet styres af digitale platforme ejet af et lille antal enheder, tilgås gennem digitale identiteter knyttet til biologiske data og styres af de institutioner, som Gates har bygget, finansieret og erobret.

I denne verden er din identitet digital — udstedt ved fødslen, knyttet til dine biometriske data og lagret på en uforanderlig hovedbog. Din sundhed styres gennem farmaceutisk overholdelse — verificeret af digitale certifikater, håndhævet gennem adgangsbegrænsninger. Din mad kommer fra virksomhedsforsyningskæder — patenterede frø, syntetisk protein, digitale landbrugsplatforme — fordi uafhængigt landbrug er reguleret, prissat og optimeret ud af eksistens. Din uddannelse er standardiseret — leveret gennem digitale platforme, målt ved algoritmisk vurdering, designet til at producere overholdelse snarere end kritisk tænkning. Dine penge er programmerbare — udstedt af centralbanker, betinget af overholdelse og tilbagekaldelige af de myndigheder, der styrer systemet. Dine data — biologiske, adfærdsmæssige, finansielle, uddannelsesmæssige — flyder kontinuerligt til centraliserede platforme, hvor de analyseres, monetiseres og bruges til at styre dig.

Dette er ikke en dystopisk projektion. Det er en beskrivelse af de systemer, der bygges nu — finansieret af Gates-fonden og dens netværk, advokeret for i WEF's publikationer, kodificeret i WHO's traktater og implementeret trinvist gennem de programmer, der er dokumenteret i denne bog. Hver komponent præsenteres som gavnlig. Hver retfærdiggøres af et reelt problem. Og hver rykker verden tættere på en tilstand, hvor ethvert aspekt af menneskelig eksistens medieres af en platform, som individet ikke ejer, ikke kontrollerer og ikke kan forlade.

Slutspillet er ikke verdens ende. Det er suverænitetens ende — konverteringen af mennesket fra et selvstyrende, autonomt individ til en administreret knude i et netværk. Individet eksisterer stadig. Men de eksisterer inden for et system af total informationsmæssig og økonomisk indeslutning — et system, hvor frihed omdefineres som evnen til at gøre, hvad platformen tillader, privatlivets fred omdefineres som den selektive deling af data, platformen allerede har indsamlet, og autonomi omdefineres som valget mellem muligheder, platformen allerede har fastlagt.

Gates ville beskrive dette som optimering. Det korrekte ord er ejerskab.

## Kapitel 80 — Modgiften

Det system, der beskrives i denne bog — filantropien-som-monopol, den institutionelle erobring, den digitale overvågningsinfrastruktur, centraliseringen af sundhed, fødevarer, uddannelse og identitet under kontrol af et ikke-valgt netværk — er magtfuldt. Det er velfinansieret. Det er dybt indlejret i de institutioner, der styrer det globale samfund. Men det har en sårbarhed, som intet beløb kan rette op på.

Det kræver din overholdelse.

Hele arkitekturen afhænger af, at befolkningen bruger platformene, accepterer legitimationsoplysningerne, forbruger produkterne, stoler på institutionerne og genererer de data, der driver systemet. Hvis du ikke bruger platformen, har platformen ingen magt over dig. Hvis du ikke accepterer legitimationen, kan legitimationen ikke betinge din adgang. Hvis du ikke forbruger produktet, genererer produktet ingen omsætning. Hvis du ikke stoler på institutionen, har institutionen ingen autoritet.

Modgiften er ikke en bevægelse, et politisk parti eller en revolution. Modgiften er suverænitet — den individuelle beslutning om at trække sig fra afhængighedssystemerne og bygge alternativet.

Dyrk din egen mad. Selv en lille have bryder afhængigheden af virksomhedsforsyningskæder for fødevarer. Gem dine frø. Et gemt frø er et frø, intet selskab kontrollerer. Køb fra lokale landmænd. Hver krone, der omgår virksomhedsforsyningskæden, er en krone, der ikke finansierer systemet. Lav din egen mad. Forarbejdet mad er leveringsmekanismen for kemisk afhængighed og konstrueret smag.

Brug kontanter. Enhver kontanttransaktion er usynlig for det digitale overvågningssystem. Kontanter er privatliv. Kontanter er frihed. Afskaffelsen af kontanter er afskaffelsen af økonomisk autonomi — kæmp for at bevare dem.

Uddan dine børn — eller supplér deres uddannelse — uden for det standardiserede system. Lær dem at tænke kritisk, at stille spørgsmålstegn ved autoriteter, at dyrke mad, at bygge ting med deres hænder, at forstå, at de er suveræne væsener og ikke datapunkter i andres system.

Tag ansvar for din sundhed. Den farmaceutisk afhængige model behandler dig som en kunde. Naturlig sundhed, ernæring, motion, rent vand, sollys, søvn og fællesskab behandler dig som en suveræn organisme i stand til at opretholde sin egen vitalitet. Kroppen har ikke brug for et abonnement på en platform. Den har brug for de betingelser, der understøtter sundhed — og disse betingelser er tilgængelige for enhver, der vælger at opsøge dem.

Opbyg lokalt fællesskab. Det centraliserede digitale system er magtfuldt, men det er skrøbeligt. Lokale fællesskaber — forbundet af tillid, nærhed og gensidig hjælp — er modstandsdygtige. De er den sociale infrastruktur, som den digitale platform ikke kan erstatte og ikke kan kontrollere.

Nægt den digitale identitet. Nægt sundhedspasset. Nægt de programmerbare penge. Nægt den platform, der beder om dine biologiske data til gengæld for retten til at deltage i samfundet. Nægtelsen kan være ubekvem. Den kan være omkostningsfuld. Den kan være ensom. Men omkostningen ved overholdelse er større — fordi overholdelse er permanent, og det system, du overholder i dag, vil kræve mere overholdelse i morgen.

Bill Gates er ét menneske. Han har flere penge, end noget privat individ burde have. Han har mere indflydelse, end nogen ikke-valgt person burde have. Han har opbygget et kontrolsystem mere omfattende end nogen filantrop i historien har forsøgt. Men systemet fungerer ikke uden dig. Dine data, din overholdelse, din tillid, din krop, dine børn, din mad, dine penge, din identitet — disse er de input, systemet kræver. Uden dem er systemet tom infrastruktur — en platform uden brugere, et bur uden fanger.

Valget er dit. Det har det altid været. Filantropen kan ikke redde dig — fordi du ikke er modtageren af hans filantropi. Du er produktet.

Tag din tallerken tilbage. Tag din sundhed tilbage. Tag din uddannelse tilbage. Tag din identitet tilbage. Tag din suverænitet tilbage. Manden, der vil eje styresystemet for dit liv, har ingen magt over en person, der har valgt at stå helt uden for systemet.

Du er ikke en bruger. Du er ikke et datapunkt. Du er ikke en kunde.

Du er suveræn. Handl derefter.
