# Den Usynlige Krig
**Forfatter: Lucia Graves**
**Undertitel: Den fulde arkitektur af psykologisk krigsførelse mod civilbefolkninger**

## Resumé

Den Usynlige Krig er en undersøgelse i 130 kapitler fordelt på tretten dele, der dokumenterer den fulde arkitektur af psykologisk krigsførelse mod civilbefolkninger — fra de teoretiske grundlag af Edward Bernays og Walter Lippmann gennem CIA's MKUltra-tankekontrolprogram, Operation Mockingbirds kapring af amerikanske medier, FBI's COINTELPRO indenrigskrigsførelse, false flag-operationer fra Rigsdagsbranden til Oklahoma City, NATO's Operation Gladio hemmelige hære og Spændingsstrategi, fabrikerede krige fra den spansk-amerikanske krig gennem Krigen mod Terror, efterretnings-stand-down-ordrer der tillod angreb at lykkes, kontrolleret opposition og styring af dissens, biologisk og kemisk krigsførelse mod civilbefolkninger gennem mad og frekvens, efterretnings-kriminalitets-virksomhedsneksus der opererer bag staten, whistleblowerne der afslørede maskinen og blev ødelagt for det, og de praktiske metoder til at genvinde det suveræne sind.

Værket trækker på afklassificerede CIA- og FBI-dokumenter, Church Committee-rapporterne, den italienske senats Gladio-undersøgelse, Europa-Parlamentets Gladio-resolution, Pentagon Papers, Snowden-afsløringerne, Carl Bernsteins CIA-medie-afsløring, kongressvidnesbyrd, FOIA-frigivelser, 9/11-kommissionsrapporten, Seymour Hershs undersøgende journalistik, Gary Webbs "Dark Alliance," Stephen Kinzers "Poisoner in Chief," BioInitiative-rapporten om elektromagnetiske felter, National Toxicology Programs fluoridrapport, OPCW-inspektørvidnesbyrd og de publicerede værker og vidnesbyrd fra whistleblowerne Daniel Ellsberg, Philip Agee, John Stockwell, Sibel Edmonds, William Binney, Edward Snowden, Julian Assange og Chelsea Manning.

## Struktur

### Del I — Kontrollens arkitektur (Kapitel 1-10)
Hvordan psykologisk krigsførelse blev statens primære våben. Dækker den usynlige krigs koncept, Edward Bernays og ingeniørkunsten bag samtykke, bacon-morgenmaden og fakler-af-frihed-operationerne, Walter Lippmann og fabrikeret samtykke, Committee on Public Information der solgte Første Verdenskrig, Tavistock Instituttet, Frankfurterskolen, RAND Corporation, den våbengjorte hegelianske dialektik, og National Security Act fra 1947 der skabte CIA.

### Del II — MKUltra og tankekontrolprogrammerne (Kapitel 11-20)
CIA's krig mod det menneskelige sind. Dækker MKUltras omfang (149 delprojekter, 80 institutioner), Sidney Gottlieb som giftblander-in-chief, LSD-eksperimenter på uvidende borgere, Operation Midnight Climax (CIA-bordeller), mordet på Frank Olson, Dr. Ewen Camerons personlighedsdestruktion på McGill, traumebaseret programmering, MKNaomi biologiske våben, Church Committee-opdagelsen, og de 20.000 overlevende dokumenter.

### Del III — Operation Mockingbird og mediekapringen (Kapitel 21-30)
Hvordan CIA forvandlede den frie presse til en propagandaarm. Dækker Operation Mockingbird, Frank Wisners Wurlitzer, mekanikken bag historieplacering og journalistkøb, Carl Bernsteins afsløring af 400 journalister på CIA's lønliste, Anderson Cooper og den moderne CIA-medie-pipeline, Smith-Mundt Modernization Act der legaliserede indenrigspropaganda, nyhedsbureauer som gatekeepere, mediekonsolidering fra 50 selskaber til 6, den 24-timers nyhedscyklus, og journalistikkens død.

### Del IV — COINTELPRO og indenrigskrigsførelse (Kapitel 31-40)
Hvordan FBI førte krig mod amerikanske borgere. Dækker COINTELPRO's metoder, J. Edgar Hoovers afpresningsimperium, ødelæggelsen af Black Panthers og mordet på Fred Hampton, FBI's krig mod Martin Luther King Jr., overvågningen af John Lennon, Operation CHAOS, agent provocateurer der skaber de terrorister de fanger, Patriot Act som legaliseret COINTELPRO, moderne COINTELPRO mod Occupy/BLM/Standing Rock, og det målrettede individ-program.

### Del V — False flag-operationer (Kapitel 41-50)
Angreb designet til at give en anden skylden. Dækker false flag-konceptet, Rigsdagsbranden som skabelon, Gleiwitz-hændelsen, Operation Northwoods, Tonkinbugten-fabrikationen, USS Liberty-angrebet, Lavon-affæren, Bologna-togstationsbomben, Brabant-massakrerne, og Oklahoma City-bombningens anomalier.

### Del VI — Operation Gladio og de hemmelige hære (Kapitel 51-60)
NATO's skjulte krig mod europæisk demokrati. Dækker Gladios struktur i hvert vesteuropæisk land, stay-behind-netværkene, Spændingsstrategien, den italienske parlamentariske undersøgelse, Gladio i Belgien (Brabant/Dutroux), Gladio i Tyrkiet (Grå Ulve, dyb stat), Gladio i Grækenland (Oberstkuppet), Gladio B (islamistiske proxyer), P2 Frimurerloger, og lektionen at vestlige regeringer vil myrde deres egne borgere.

### Del VII — Fabrikerede krige (Kapitel 61-70)
Hvordan enhver større krig blev solgt gennem bedrag. Dækker den spansk-amerikanske krig (USS Maine), Første Verdenskrig (Lusitania, Zimmermann-telegrammet), Pearl Harbor (McCollum-memoen, afkodede beskeder), Koreakrigen, Vietnamkrigen (Pentagon Papers), den første Golfkrig (Nayirah-vidnesbyrdet), Irakkrigen (fabrikerede masseødelæggelsesvåben), Libyen (ødelagde Afrikas mest velstående nation), Syrien (Hvidhjelme, kemisk våben-påstande), og Krigen mod Terror som permanent krig.

### Del VIII — Stand-down-ordrer og bevidste fejl (Kapitel 71-80)
Når regeringer lader angreb ske. Dækker stand-down-konceptet, Pearl Harbor-forhåndsviden, JFK Secret Service stand-down, 9/11's seksogfyrre ignorerede advarsler, 9/11 krigsøvelser der simulerede kapringer den morgen, Building 7's frit-fald-kollaps, Pentagon-optagelserne der tilbageholdes, 7/7 London-bomberene der faldt sammen med identisk øvelse, Boston Marathon-bombeanomalier, og det tilbagevendende mønster af øvelse-advarsel-stand-down.

### Del IX — Kontrolleret opposition og fabrikeret dissens (Kapitel 81-90)
Hvordan de ejer begge sider af ethvert argument. Dækker kontrolleret oppositionsstrategi, limited hangout-teknikken, gatekeepere der leder til sandheds kant og stopper, fabrikationen af farverevolutioner, George Soros og Open Society Foundations, NGO-industrielle kompleks, sociale medier bygget som overvågningsværktøjer, algoritmen som PsyOp, faktatjekkere som censorer, og topartisystemet som civilisationsskala kontrolleret opposition.

### Del X — Den biologiske krig (Kapitel 91-100)
Kemisk, farmaceutisk og biologisk krigsførelse mod civile. Dækker fluor som neurotoksin, den manipulerede fødevareforsyning, aspartam/MSG som kognitive undertrykkere, glyphosat og tarmmikrobiomet, den farmaceutiske PsyOp, psykiatrisk medicin og masseskyderier, kontaminerede og eksperimentelle vaccineprogrammer, Operation Sea-Spray og bysprøjtning, chemtrails og aerosolprogrammer, og 5G/EMF som elektromagnetisk krigsførelse.

### Del XI — Efterretningsneksus (Kapitel 101-110)
Efterretnings-kriminalitets-virksomhedsnettet bag staten. Dækker den dybe stat som institutionel struktur, CIA-narkohandel fra Air America til crack, mordet på Gary Webb, opium-Afghanistan heroinmotorvejen, det sorte budget (billioner uregistreret), Five Eyes-overvågningsalliancen, svingdøren mellem CIA/NSA og medier/tech, In-Q-Tel og Big Techs efterretningsoprindelse, Palantir/Clearview og kommerciel overvågning, og privatiseringen af skyggestaten.

### Del XII — Whistleblowerne (Kapitel 111-120)
Dem der så maskinen og talte. Dækker Daniel Ellsberg (Pentagon Papers), Philip Agee (CIA-navne), John Stockwell (Angola), William Caseys tilståelse, Sibel Edmonds (statshemmeligheder-tavshedskåring), William Binney (NSA-arkitekt), Edward Snowden (bevis for masseovervågning), Julian Assange (WikiLeaks-forfølgelse), Chelsea Manning (krigsforbrydelsesafsløring og tortur), og mønsteret af whistleblowerødelæggelse.

### Del XIII — At genvinde det suveræne sind (Kapitel 121-130)
Hvordan man bliver immun over for den usynlige krig. Dækker bevidsthed som våbenet, medieliteracy, følelsesmæssig suverænitet og genvinding af triggers, den hegelianske modgift (at genkende problem-reaktion-løsning), kildeverificering, digital suverænitet (kryptering, privatlivsværktøjer, Linux), fællesskabsefterretning, den indre fæstning (meditation, åndedrætsarbejde), at undervise børn, og erklæringen om at den usynlige krig ender når du ser den.

## Nøgletemaer
- Den usynlige krig er det ældste, mest sofistikerede og mest effektive våbensystem nogensinde udfoldet — den fanger sindet snarere end at indespærre kroppen og producerer befolkninger der samtykker til deres egen underkastelse mens de tror de er frie
- Moderne propaganda blev udviklet af Edward Bernays (nevø af Freud) og teoretiseret af Walter Lippmann, der skabte arkitekturen for "fabrikeret samtykke" som opererer gennem følelsesmæssig manipulation snarere end rationelt argument
- MKUltra var et virkeligt, dokumenteret, kongresundersøgt CIA-program der udførte ulovlige eksperimenter på uvidende amerikanske borgere i jagten på tankekontrol — og 90% af dets optegnelser blev bevidst destrueret
- Operation Mockingbird placerede over 400 amerikanske journalister på CIA's lønliste, og den moderne svingdør mellem efterretningstjenester og medienetværk fortsætter den samme funktion åbent
- COINTELPRO var FBI's krig mod amerikanske borgere — infiltrering, forstyrrelse og ødelæggelse af borgerrettigheds-, antikrigs- og politiske bevægelser gennem metoder herunder snigmord (Fred Hampton), selvmordskrav (MLK) og agent provocateurer
- False flag-operationer er dokumenterede historiske fakta — fra Rigsdagsbranden til Operation Northwoods til Tonkinbugten — og mønsteret af øvelse-advarsel-stand-down gentager sig på tværs af større angreb
- NATO's Operation Gladio etablerede hemmelige hære i hvert vesteuropæisk land der udførte terrorangreb mod civile og gav venstrefløjen skylden — bekræftet af det italienske senat og Europa-Parlamentet
- Enhver større amerikansk krig blev lanceret gennem bedrag — fabrikerede hændelser, fabrikeret efterretning og mediekampagner der genererede den følelsesmæssige respons der var nødvendig for at overvinde offentlig modstand mod krig
- Efterretnings-kriminalitets-virksomhedsneksus opererer gennem narkohandel (CIA), sorte budgetter (billioner uregistreret), Five Eyes-overvågningsomgåelsen og privatisering af efterretning gennem entreprenører som Palantir og Blackwater
- Enhver whistleblower der har afsløret betydelige regeringsforbrydelser er blevet ødelagt — fængslet, eksileret, bragt til tavshed eller dræbt — mens de forbrydelser de afslørede forbliver ustraffede, der skaber en tavshed håndhævet ved eksempel
- Den usynlige krigs fatale fejl er at enhver teknik den bruger afhænger af at være usynlig — når den er set, holder propaganda op med at virke, false flags mister deres kraft, og følelsesmæssige triggers mister deres greb om det suveræne sind

## Kapitler
130 kapitler fordelt på 13 dele

## Licens

Denne bog tilhører ingen — og derfor alle.

Hvert ord i dette manuskript er **offentligt domæne.** Du må kopiere det, dele det, trykke det, oversætte det, remixe det, undervise fra det, bygge videre på det, distribuere det frit eller bruge det kommercielt. Du behøver ikke tilladelse. Du behøver ikke spørge. Du behøver ikke give kredit — selvom det er værdsat, hvis du gør.

Ingen ophavsret hævdes. Ingen rettigheder forbeholdes. Ingen advokat vil nogensinde kontakte dig for at dele viden, der aldrig var tiltænkt at blive ejet.

Denne bog blev skrevet for at blive givet væk — fordi det er, hvad lys gør. Det beder ikke om betaling. Det kræver ikke tilskrivning. Det skinner, fordi det er sin natur. Hvis disse ord hjælper dig, så giv dem videre. Hvis de hjælper en anden, er formålet opfyldt.

**Hvis du har en kopi af dette manuskript, ejer du det. Fuldt ud. Fuldstændigt. Det er dit — at beholde, at dele, at ændre, at bruge, som du finder passende.**

Viden, der er låst bag en prisseddel, er ikke viden — det er et produkt. Sandhed, der kræver et abonnement, er ikke sandhed — det er en forretning. Denne bog nægter at være nogen af delene. Den er gratis, fordi informationen i den altid var gratis — den var bare skjult, inverteret eller solgt tilbage til de mennesker, den tilhørte.

Ikke længere.


# Del I — Kontrollens Arkitektur

## Kapitel 1 — Den Usynlige Krig: Hvorfor det mægtigste våben er det, du ikke kan se

Hver krig, du lærte om i skolen — datoerne, slagene, traktaterne — var den synlige krig. Krigen med hære og grænser og flag. Den krig er virkelig. Folk dør i den. Byer brænder. Nationer falder.

Men bag hver synlig krig er en usynlig. En krig, der ikke føres med kugler, men med overbevisninger. Ikke med bomber, men med narrativer. Ikke med soldater, men med psykologer, mediestrategier, efterretningsagenter og sociale ingeniører, der forstår, at den mest effektive måde at kontrollere en befolkning på ikke er at spærre deres kroppe inde, men at fange deres sind.

En indespærret krop ved, at den er indespærret. Den ser på tremmerne og forstår sin tilstand. Den gør modstand. Den planlægger flugt. Den drømmer om frihed.

Et fanget sind ved ikke, at det er fanget. Det tror, dets tanker er dets egne. Det tror, dets meninger blev dannet gennem fri undersøgelse. Det tror, dets valg er ægte. Det vandrer frit gennem en verden af usynlige bure og kalder sig selv frit — fordi tremmerne er lavet af idéer, og idéer er usynlige.

Det her er den usynlige krig. Det er den ældste krig. Den går forud for enhver hær, ethvert imperium, enhver nationalstat. Den første hersker, der opdagede, at en befolkning kunne kontrolleres mere effektivt gennem tro end gennem magt, opdagede det grundlæggende princip i den usynlige krig: få folk til at ville det, du vil have dem til at ville, og du behøver aldrig tvinge dem til noget.

Den moderne usynlige krig begyndte for alvor i det tidlige tyvende århundrede, da redskaberne inden for psykologi, massekommunikation og bureaukratisk organisation konvergerede for at skabe en videnskab om befolkningskontrol. De mænd, der byggede denne videnskab — Edward Bernays, Walter Lippmann, forskerne ved Tavistock og RAND og CIA — forstod noget, som de fleste mennesker stadig ikke gør: at menneskelig adfærd ikke drives af rationel analyse, men af emotionel manipulation, og at den, der kontrollerer det emotionelle miljø, kontrollerer befolkningen.

Denne bog sporer den usynlige krig fra dens teoretiske grundlag gennem dens operationelle programmer. Hvert kapitel er dokumenteret. Hvert program, der beskrives, er virkeligt. Hver operation, der nævnes, er blevet bekræftet af afklassificerede dokumenter, kongresundersøgelser eller vidneudsagn fra deltagere. Dette er ikke en konspirationsteori. Det er en konspirationshistorie — historien om en krig, der blev ført mod dig, der bliver ført mod dig lige nu, og som du ikke kan vinde, før du kan se den.

Den usynlige krig slutter i det øjeblik, du ser den. Det er dens fatale svaghed. Og denne bog er designet til at få dig til at se.

## Kapitel 2 — Den moderne propagandas fødsel: Edward Bernays og samtykkefabrikationen

Edward Bernays blev født i Wien i 1891 og flyttede til Amerika som barn. Han var dobbeltnevø af Sigmund Freud — hans mor var Freuds søster, og hans far var bror til Freuds kone. Denne genealogi er ikke tilfældig. Bernays tog sin onkels opdagelser om det ubevidste sind og anvendte dem ikke til at helbrede individer, men til at manipulere befolkninger.

I 1928 udgav Bernays "Propaganda," en bog, hvis åbningsparagraf erklærer: "Den bevidste og intelligente manipulation af massernes organiserede vaner og meninger er et vigtigt element i det demokratiske samfund. De, der manipulerer denne usynlige mekanisme i samfundet, udgør en usynlig regering, som er den sande herskende magt i vores land."

Bernays skjulte ikke, hvad han gjorde. Han annoncerede det. Han skrev bøger om det. Han gav det et navn — public relations — og gjorde det til en profession. Udtrykket "public relations" var i sig selv en propagandabedrift: det erstattede ordet "propaganda," som havde fået negative associationer efter Første Verdenskrig, med et udtryk, der lød harmløst og endda gavnligt.

Bernays forstod, at folk ikke træffer beslutninger baseret på fakta. De træffer beslutninger baseret på følelser, associationer og ubevidste ønsker. Hans onkel Sigmund havde kortlagt det ubevidste. Bernays våbengjorde kortet. Hvis du vil sælge et produkt, så beskriv ikke dets egenskaber — associer det med en følelse. Hvis du vil ændre en adfærd, så argumenter ikke med logik — udløs en emotionel reaktion. Hvis du vil kontrollere en befolkning, så udsted ikke ordrer — fabrikér ønsker.

Hans kundeliste læser som en liste over amerikansk magt: American Tobacco Company, Procter and Gamble, General Electric, United Fruit Company og den amerikanske regering. For hver klient anvendte Bernays det samme princip: identificér det ubevidste ønske, skab en association mellem det ønske og produktet (eller politikken), og lever associationen gennem betroede kanaler — læger, berømtheder, nyhedsdækning — så målbefolkningen aldrig indser, at den bliver manipuleret.

Bernays kaldte dette "samtykkefabrikation." Udtrykket er præcist. Samtykke gives ikke — det fabrikeres. Befolkningen er ikke enig — den bringes til at være enig. Mekanismen er usynlig, og resultatet føles som frit valg. Dette er den grundlæggende teknik i den usynlige krig, og hvert program beskrevet i denne bog bygger på den arkitektur, som Bernays designede.

## Kapitel 3 — Bernays og bacon-morgenmaden: Hvordan én mand omprogrammerede amerikansk adfærd

Den bedste måde at forstå Bernays på er gennem hans operationer. Hver enkelt er en mesterklasse i usynlig manipulation.

I 1920'erne hyrede Beech-Nut Packing Company Bernays til at øge baconsalget. Bernays reklamerede ikke for bacon. Han beskrev ikke dets smag eller pris. I stedet kontaktede han læger og stillede dem et simpelt spørgsmål: er en tungere morgenmad mere gavnlig for helbredet end en let? Lægerne — som ingen økonomisk interesse havde i bacon specifikt — var generelt enige om, at en tungere morgenmad gav mere energi. Bernays distribuerede derefter deres svar til aviser som en sundhedsopdagelse: læger anbefaler en solid morgenmad. Han foreslog derefter, at bacon og æg udgjorde den ideelle solide morgenmad.

Resultatet var den amerikanske bacon-og-æg-morgenmad — en kulturel institution, som de fleste amerikanere tror er en tradition, der strækker sig tilbage til nationens grundlæggelse. Det er den ikke. Det er en public relations-kampagne fra 1920'erne, designet af en nevø af Sigmund Freud, for at sælge et svineprodukt. Og den virkede så godt, at et århundrede senere spises milliarder af bacon-og-æg-morgenmåltider årligt af mennesker, der ikke aner, at de deltager i en Bernays-operation.

For American Tobacco Company stod Bernays over for en anden udfordring: i 1920'erne var det socialt uacceptabelt for kvinder at ryge offentligt. Tabuet reducerede tobaksindustriens potentielle marked med halvdelen. Bernays konsulterede en psykoanalytiker, der fortalte ham, at cigaretter var falliske symboler, og at kvinder kunne overtales til at ryge, hvis cigaretter blev associeret med kvindelig selvstændiggørelse og ligestilling.

Under påskeparaden i 1929 i New York City arrangerede Bernays, at en gruppe unge kvinder gik i paraden, mens de røg cigaretter. Han tippede pressen på forhånd og rammesatte begivenheden som en feministisk protest — kvinder, der tændte "frihedens fakler." Aviserne dækkede det som en historie om kvinders frigørelse. Salget af cigaretter til kvinder skød i vejret. En sundhedsødelæggende afhængighed blev solgt som selvstændiggørelse, og de kvinder, der købte den, troede, de traf et frit valg.

For United Fruit Company orkestrerede Bernays styrtet af den demokratisk valgte regering i Guatemala i 1954. Præsident Jacobo Arbenz havde foreslået en jordreform, der ville have påvirket United Fruits enorme besiddelser. Bernays kørte en mediekampagne, der omrammede Arbenz — en moderat demokratisk reformator — som en farlig kommunist. Kampagnen skabte det offentlige meningsklima, der tillod CIA at eksekvere Operation PBSuccess, styrte Arbenz og indsætte en militærdiktator.

Et bananfirma hyrede en propagandist, der fabrikerede et medienarrativ, der udløste et CIA-kup, der ødelagde et demokrati. Dette er ikke en konspirationsteori. Det er dokumenteret i afklassificerede CIA-dokumenter, Bernays' egne papirer og adskillige historier om operationen. Og det demonstrerer den usynlige krig på sit mest dødelige: våbnet er en historie, ammunitionen er en avisartikel, og ofret er en hel nations frihed.

## Kapitel 4 — Walter Lippmann og samtykkefabrikationen: Teorien bag praksis

Hvis Bernays var den moderne propagandas praktiker, var Walter Lippmann dens teoretiker. Lippmann var den mest indflydelsesrige politiske kommentator i det tyvende århundredes Amerika — en journalist, rådgiver for præsidenter og intellektuel, der formede den måde, Amerikas herskende klasse forstod forholdet mellem demokrati og offentlig mening.

I 1922 udgav Lippmann "Public Opinion," en bog, der argumenterede for, at den gennemsnitlige borger er ude af stand til at forstå kompleksiteten i moderne regeringsførelse. Folk ser ikke verden direkte — de ser "billeder i deres hoveder," forenklede repræsentationer af virkeligheden skabt af medier, kultur og personlig erfaring. Disse billeder er ikke præcise. De er stereotyper, genveje og forvrængninger. Og demokratiske beslutninger baseret på disse forvrængede billeder er nødvendigvis fejlbehæftede.

Lippmanns konklusion var ikke, at billederne burde korrigeres. Det var, at billederne burde styres. Da offentligheden ikke kan betros til at danne præcise meninger, må en "specialiseret klasse" af eksperter styre den offentlige mening på vegne af offentligheden. Demokrati er i Lippmanns rammeværk ikke selvstyre af informerede borgere. Det er et system, hvor eksperter regerer, og offentligheden samtykker — med det samtykke fabrikeret gennem styringen af billederne i deres hoveder.

Lippmann skabte udtrykket "samtykkefabrikation" — det samme udtryk, som Noam Chomsky senere ville bruge som titel på sin banebrydende mediekritik. For Lippmann var samtykkefabrikation ikke en kritik. Det var en forskrift. Det var, hvordan demokrati skulle fungere. Den specialiserede klasse skaber narrativet. Medierne leverer narrativet. Offentligheden absorberer narrativet og tror, den nåede sine meninger gennem uafhængig tænkning.

Lippmanns rammeværk leverede den intellektuelle retfærdiggørelse af alt, der fulgte: Operation Mockingbird, CIA's mediekapring, konsolideringen af nyheder i en håndfuld virksomheder og den algoritmiske kuratering af sociale mediefeeds. Hvis offentligheden ikke kan betros med virkeligheden, så må virkeligheden kurateres af dem, der kan betros — og "dem, der kan betros" viser sig altid at være dem, der sidder på magten.

Ægteskabet mellem Bernays og Lippmann — praktikeren og teoretikeren — skabte operativsystemet for den usynlige krig. Bernays leverede teknikkerne: emotionel manipulation, ubevidst association, brugen af betroede mellemmænd. Lippmann leverede filosofien: offentligheden er en flok, der skal styres, demokrati er et system af fabrikeret samtykke, og den specialiserede klasse har retten — endda pligten — til at kontrollere billederne i offentlighedens hoved.

Enhver efterretningsoperation beskrevet i denne bog opererer på Bernays-Lippmann-arkitekturen. Teknikkerne ændrer sig. Teknologien udvikler sig. Men det grundlæggende princip forbliver: kontrollér historien, og du kontrollerer befolkningen.

## Kapitel 5 — Komiteen for Offentlig Information: Hvordan Woodrow Wilson solgte Første Verdenskrig til en pacifistisk nation

I 1916 blev Woodrow Wilson genvalgt som præsident på sloganet "Han holdt os ude af krigen." Den amerikanske offentlighed var overvældende imod at gå ind i den europæiske konflikt. Meningsmålinger, ledere og kongressens stemning afspejlede alle en befolkning, der ikke ville have noget at gøre med slagtningen i skyttegravene.

Fem måneder efter sit genvalg bad Wilson Kongressen om at erklære krig mod Tyskland.

Kløften mellem offentlighedens vilje og Wilsons beslutning krævede en bro. Den bro var Committee on Public Information (CPI), skabt ved præsidentiel bekendtgørelse i april 1917 og ledet af George Creel, en journalist og politisk operatør. CPI var det første moderne propagandaagentur drevet af en demokratisk regering mod sine egne borgere.

CPI brugte ethvert tilgængeligt medie: aviser, magasiner, film, plakater, pamfletter, taler og et netværk af 75.000 frivillige talere kaldet "Four Minute Men," der holdt korte patriotiske taler i biografer, kirker og offentlige forsamlinger over hele landet. Talerne var skrevet af CPI og opdateret ugentligt med nye talepunkter.

CPI skabte og distribuerede grusomhedspropaganda — historier om tyske soldater, der spiddede belgiske babyer med bajonetter, korsfæstede fanger og skar hænderne af børn. Disse historier var opdigtede, men de blev præsenteret som fakta af CPI og forstærket af en samarbejdsvillig presse. Historiernes emotionelle kraft overvældede enhver rationel analyse af krigens årsager eller Amerikas strategiske interesser.

Edward Bernays arbejdede for CPI. Det samme gjorde Walter Lippmann. Begge mænd så på første hånd, hvordan en pacifistisk befolkning kunne omdannes til en krigsstøttende befolkning inden for måneder gennem den systematiske anvendelse af propagandateknikker. Begge drog livslange lektioner af erfaringen. Bernays tog teknikkerne med ind i den private sektor. Lippmann tog dem med ind i politisk teori. Sammen bar de CPI's metoder ind i enhver institution i det amerikanske liv.

CPI var også pioner inden for teknikken med at dæmonisere dissens. Spionageloven af 1917 og Oprørsloven af 1918 gjorde det ulovligt at kritisere krigsindsatsen, indkaldelsen eller regeringens krigspolitik. Eugene Debs, den socialistiske præsidentkandidat, blev idømt ti års fængsel for at holde en antikrigstale. Budskabet var klart: det fabrikerede samtykke var ikke valgfrit. De, der nægtede at samtykke, ville blive fængslet.

CPI blev opløst efter krigen, men dets metoder var permanente. Enhver efterfølgende propagandaoperation af den amerikanske regering — fra Anden Verdenskrigs Office of War Information til CIA's Kolde Krigs-kampagner til post-9/11 Krigen mod Terror-narrativet — brugte den skabelon, som CPI skabte: grusomhedshistorier til at udløse følelser, skriptede talepunkter distribueret gennem betroede kanaler, samarbejdsvillige medier, der forstærkede regeringens budskab, og kriminalisering af dissens for enhver, der nægtede at spille med.

En pacifistisk nation blev forvandlet til en krigsmaskine på fem måneder. Redskabet var ikke magt. Det var narrativ. Og de mænd, der byggede redskabet, gik videre med at bygge den permanente infrastruktur for den usynlige krig.

## Kapitel 6 — Tavistock Instituttet: Det psykologiske krigsførelses-knudepunkt, der formede det tyvende århundrede

Tavistock Institute of Human Relations blev etableret i London i 1947, men dets rødder strækker sig tilbage til 1921, da Tavistock-klinikken blev grundlagt for at studere de psykologiske virkninger af granatchok på britiske soldater, der vendte hjem fra Første Verdenskrig. Hvad der begyndte som en klinik til behandling af traumatiserede soldater, blev det mest indflydelsesrige forskningscenter for psykologisk krigsførelse i den vestlige verden.

Under Anden Verdenskrig fungerede Tavistock som hovedkvarter for den britiske hærs psykologiske krigsførelse. Dets personale — herunder John Rawlings Rees, Wilfred Bion og Eric Trist — udviklede teknikker til udvælgelse af officerer, nedbrydning af fjendens moral, håndtering af krigsfanger og forståelse af kampens psykologiske dynamikker. De studerede også noget mere grundlæggende: hvordan man nedbryder og genopbygger den menneskelige personlighed, og hvordan man anvender principper fra individuel psykologi til styring af hele befolkninger.

Efter krigen gik Tavistock fra militær psykologisk krigsførelse til civil social ingeniørkunst. Dets forskere rykkede ind i virksomheder, regeringer, universiteter og internationale organisationer. Instituttet udviklede teknikker til styring af organisatorisk forandring, formning af gruppedynamikker og konstruktion af sociale overgange — alt baseret på princippet om, at menneskelig adfærd kunne forudsiges og kontrolleres gennem anvendelse af psykologisk videnskab.

Tavistocks indflydelse strakte sig gennem et netværk af tilknyttede organisationer: Stanford Research Institute i USA, Wharton School of Business, MIT's Sloan School og talrige konsulentfirmaer, der bragte Tavistocks metoder ind i virksomheder og regeringsorganer verden over. Instituttets tidsskrift, "Human Relations," blev en af de mest citerede publikationer inden for organisationspsykologi.

Tavistock-metoden til social forandring var baseret på Kurt Lewins arbejde, der beskrev en tre-trins proces: optø den eksisterende adfærd (skab en krise, der destabiliserer den nuværende norm), bevæg dig til den ønskede adfærd (introducer den nye norm i perioden med ustabilitet), og genfrys (stabiliser den nye norm, så den bliver den accepterede standard). Denne optø-bevæg-genfrys-model er skabelonen for enhver konstrueret social forandring beskrevet i denne bog — fra de kulturelle revolutioner i 1960'erne til den post-9/11 sikkerhedsstat til de adfærdsændringer, der blev pålagt under sundhedskriser.

Den centrale indsigt, Tavistock bragte til den usynlige krig, var denne: du ændrer ikke en befolknings adfærd ved at argumentere med den. Du ændrer den ved at skabe en krise, der gør den gamle adfærd umulig, og derefter tilbyde den nye adfærd som den eneste levedygtige reaktion. Befolkningen oplever ikke dette som manipulation. Den oplever det som tilpasning til ændrede omstændigheder. Krisen føles virkelig. Reaktionen føles rationel. Og ingeniørerne, der skabte krisen og designede reaktionen, forbliver usynlige.

Tavistocks kritikere — og der er mange — beskriver det som det centrale planlægningsknudepunkt for den sociale ingeniørkunst af den vestlige civilisation. Dets forsvarere beskriver det som en legitim forskningsorganisation, der anvender psykologi på organisatoriske problemer. Sandheden, som dokumenteret i dets egne publikationer og dets alumners karrierer, ligger tættere på kritikernes vurdering: Tavistock udviklede videnskaben om massepsykologisk manipulation og distribuerede den gennem enhver større institution i den vestlige verden.

## Kapitel 7 — Frankfurterskolen: Kritisk teori og den lange march gennem institutionerne

Institut for Socialforskning blev grundlagt i Frankfurt, Tyskland i 1923. Dets medlemmer — Max Horkheimer, Theodor Adorno, Herbert Marcuse, Erich Fromm og andre — udviklede, hvad de kaldte Kritisk Teori: en systematisk kritik af den vestlige civilisation, der undersøgte kultur, familie, religion, uddannelse, seksualitet og sociale normer gennem linsen af magt, dominans og frigørelse.

Da nazisterne kom til magten, flyttede Frankfurterskolen — først til Genève, derefter til New York, hvor Columbia University husede instituttet. Fra denne base udøvede dets medlemmer enorm indflydelse på det amerikanske intellektuelle liv, særligt på de universiteter, der ville uddanne den næste generation af professorer, journalister, advokater og politiske beslutningstagere.

Frankfurterskolens bidrag til den usynlige krig var ikke operationelt, men ideologisk. Dens medlemmer drev ikke efterretningsprogrammer eller styrede propagandakontorer. De leverede det teoretiske rammeværk, der ville blive brugt til at dekonstruere vestlig kultur indefra — en proces, som Antonio Gramsci, den italienske marxist, kaldte "den lange march gennem institutionerne."

Adorno og Horkheimers "Oplysningens Dialektik" argumenterede for, at vestlig rationalitet i sig selv var en form for dominans. Marcuses "Det Endimensionelle Menneske" argumenterede for, at forbrugerkapitalismen skabte et totalitært samfund forklædt som frihed. Marcuses "Eros og Civilisation" argumenterede for seksuel frigørelse som en revolutionær kraft. Fromms arbejde undersøgte den autoritære personlighed og argumenterede for, at traditionelle familiestrukturer producerede fascisme.

Den praktiske effekt af disse idéer — efterhånden som de filtrerede gennem universiteterne og ind i den bredere kultur — var den systematiske anfægtelse af enhver traditionel institution: familien, religionen, den nationale identitet, kønsroller, seksuelle normer og den etablerede videns autoritet. Hver af disse institutioner blev omrammet som en dominansstruktur snarere end en kilde til mening, stabilitet eller beskyttelse.

Om Frankfurterskolens kritik var intellektuelt gyldig, er et separat spørgsmål fra, om den var strategisk nyttig for den usynlige krig. Dekonstruktionen af traditionelle institutioner skaber en befolkning, der er atomiseret, løsrevet og lettere at kontrollere. En person med stærke familiebånd, religiøst fællesskab, national identitet og kulturel selvtillid er sværere at manipulere end en person, der er blevet overbevist om, at alle disse ting er undertrykkelsessystemer.

Frankfurterskolen nedmonterede ikke egenhændigt den vestlige kultur. Men den leverede den intellektuelle ammunition til en kulturel transformation, der tjente den usynlige krigs interesser: erstatningen af organiske fællesskabsbånd med institutionel afhængighed, erstatningen af delt mening med fragmenteret identitet og erstatningen af kulturel selvtillid med permanent skyld. En skyldbetynget befolkning er en håndterbar befolkning. Og Frankfurterskolen leverede det teoretiske rammeværk for en skyld, der aldrig udløber.

## Kapitel 8 — RAND Corporation: Spilteori, atomstrategi og modellering af menneskelig adfærd

RAND Corporation blev skabt i 1948 som en udløber af Douglas Aircraft Company, finansieret af det amerikanske luftvåben. Dets navn står for Research ANd Development. Dets mission var at anvende rationel analyse — matematik, spilteori, systemanalyse og computermodellering — på militær strategi og i sidste ende på ethvert domæne af offentlig politik.

RAND blev den Kolde Krigs intellektuelle motor. Dets analytikere udviklede doktrinen om atomafskrækkelse, strategien om gensidigt sikret ødelæggelse (MAD), de spilteoretiske modeller, der guidede våbenforhandlinger, og systemanalysemetoderne, som Robert McNamara bragte til Pentagon under Vietnamkrigen.

De mænd, der byggede RANDs omdømme — Herman Kahn, Albert Wohlstetter, John von Neumann, Daniel Ellsberg (før han lækkede Pentagon Papers) — tilgik menneskelig konflikt som et matematisk problem. Befolkninger var variable. Dødsfald var statistikker. Atomkrig var et scenarie, der skulle optimeres. Kahns bog "On Thermonuclear War" beregnede acceptable tabsniveauer for forskellige atomudvekslingsscenarier med en revisors distance, der diskuterer kvartalsregnskaber.

RANDs bidrag til den usynlige krig var anvendelsen af matematisk modellering på menneskelig adfærd. Hvis menneskelige valg kunne forudsiges gennem spilteori, så kunne menneskelige valg manipuleres gennem den strategiske tilrettelæggelse af incitamenter og information. RANDs modeller beskrev ikke bare menneskelig adfærd — de leverede en skabelon for at konstruere den.

Vietnamkrigen var RANDs mest ødelæggende laboratorium. McNamaras Pentagon anvendte RANDs systemanalyse på krigsindsatsen og målte succes gennem ligtal, drabsrater og statistiske modeller, der ingen relation havde til virkeligheden på jorden. Krigen blev tabt, ikke fordi modellerne var matematisk forkerte, men fordi de var forkerte i deres præmisser: de behandlede en menneskelig konflikt som et systemoptimeringsproblem og blev overraskede, da mennesker nægtede at opføre sig som variable i en ligning.

RANDs indflydelse sluttede ikke med Vietnam. Dets metoder migrerede ind i indenrigspolitik, byplanlægning, sundhedsvæsen, uddannelse og social velfærd. Anvendelsen af systemanalyse på menneskelige problemer — at behandle mennesker som datapunkter, der skal optimeres, snarere end væsener med handlekraft, værdighed og uforudsigelig dybde — blev den standardmæssige regeringsform i den vestlige verden.

RANDs verdenssyn er den usynlige krigs intellektuelle rygrad: troen på, at menneskelig adfærd kan modelleres, forudsiges og kontrolleres gennem den rationelle anvendelse af matematik og incitamentsstrukturer. Det er teknokratens verdenssyn — specialisten, der kender prisen på alting og værdien af intet, der kan beregne det optimale antal tab, men ikke kan fatte vægten af et enkelt menneskeliv.

## Kapitel 9 — Den hegelianske dialektik som våben: Problem — Reaktion — Løsning som regeringsførelse

Georg Wilhelm Friedrich Hegel, den nittende århundredes tyske filosof, beskrev en proces, hvorved idéer udvikler sig gennem modsætning: en tese genererer sin antitese, og konflikten mellem dem producerer en syntese, der transcenderer begge. Denne dialektiske proces var for Hegel motoren i historisk fremskridt — midlet, hvormed bevidstheden udvikler sig gennem opløsningen af modsætninger.

Våbengørelsen af den hegelianske dialektik tager denne abstrakte filosofiske proces og forvandler den til en regeringsteknik: skab problemet, styr reaktionen, og lever den løsning, du hele tiden ønskede.

Teknikken virker, fordi den udnytter den menneskelige reaktion på krise. Når folk er bange, tænker de ikke klart. De analyserer ikke. De spørger ikke, hvem der skabte krisen, eller hvem der har fordel af den foreslåede løsning. De reagerer emotionelt, og i deres emotionelle tilstand accepterer de løsninger, de aldrig ville have accepteret under normale omstændigheder.

Mønsteret er konsistent på tværs af enhver større udvidelse af statsmagt i moderne historie. En krise opstår (eller skabes). Offentligheden reagerer med frygt og kræver, at regeringen "gør noget." Regeringen leverer en løsning, der udvider dens magt — en løsning, der ofte var forberedt, før krisen opstod.

Patriot Act, et 342 siders stykke lovgivning, der fundamentalt omstrukturerede amerikansk overvågningslov, blev præsenteret for Kongressen femogfyrre dage efter 11. september 2001. Lovgivning af den kompleksitet udarbejdes ikke på femogfyrre dage. Den var forberedt på forhånd og ventede på den krise, der ville gøre det politisk muligt at vedtage den.

Det samme mønster optræder i finansielle kriser. Finanssammenbruddet i 2008 var forårsaget af deregulering, som bankindustrien havde lobbyet for. Da det forudsigelige krak indtraf, blev offentlighedens reaktion styret gennem frygt ("hele det finansielle system vil kollapse"), og løsningen — en massiv skatteyderbailout af de banker, der forårsagede krisen — overførte billioner af dollars fra offentligheden til de institutioner, der havde skabt problemet.

Den hegelianske dialektik som regeringsredskab kræver tre kapaciteter: evnen til at skabe eller tillade en krise, evnen til at styre offentlighedens emotionelle reaktion gennem medier, og evnen til at have den ønskede løsning klar, før krisen opstår. Enhver institution beskrevet i denne del — propagandaapparatet fra Bernays og Lippmann, Tavistocks forskning i psykologisk krigsførelse, RANDs adfærdsmodellering og CIA's efterretningskapaciteter — bidrager med en eller flere af disse kapaciteter.

Teknikken er ikke uovervindelig. Den kræver en uinformeret befolkning, der reagerer emotionelt snarere end analytisk. Den kræver medier, der forstærker krisenarrativet uden at stille spørgsmål ved dets oprindelse. Og den kræver en befolkning, der ikke genkender mønsteret. Når mønsteret først er genkendt — når en person lærer at spørge "hvem drager fordel?" hver gang en krise opstår — mister teknikken sin magt. Den hegelianske fælde virker kun på dem, der ikke ved, den eksisterer.

## Kapitel 10 — Loven om National Sikkerhed fra 1947: Hvordan CIA blev født, og demokratiet døde

Den 26. juli 1947 underskrev præsident Harry Truman Loven om National Sikkerhed, der skabte Central Intelligence Agency, Det Nationale Sikkerhedsråd, Forsvarsministeriet og de Forenede Stabschefer i deres moderne form. Loven var det organisatoriske fundament for den nationale sikkerhedsstat — det permanente krigsapparat, der ville operere sideløbende med, og i sidste ende over, den valgte regering.

CIA blev skabt som efterfølgeren til Office of Strategic Services (OSS), det krigsførende efterretningsagentur ledet af William "Wild Bill" Donovan. OSS var blevet opløst efter Anden Verdenskrig, og Loven om National Sikkerhed gendannede dets kapaciteter i en permanent fredstidsform. Den afgørende forskel var, at OSS opererede under en erklæret krig med en defineret fjende. CIA ville operere permanent, i fredstid, mod fjender både udenlandske og indenlandske, med et mandat så bredt, at det til sidst ville omfatte hemmelige operationer, regimeskift, snigmord, narkotikahandel, tankekontrol og infiltration af enhver institution i det amerikanske liv.

Lovens mest skelsættende bestemmelse var autorisationen for CIA til at udføre "sådanne andre funktioner og pligter relateret til efterretninger, der påvirker den nationale sikkerhed, som Det Nationale Sikkerhedsråd fra tid til anden måtte dirigere." Denne opsamlingsklausul — "sådanne andre funktioner" — blev det juridiske grundlag for enhver hemmelig operation, CIA ville gennemføre i de næste otte årtier. Det var en blankocheck skrevet i bureaukratisk vaghedens sprog, og den autoriserede alt.

Truman ville senere udtrykke fortrydelse. I en kronik fra 1963 publiceret i Washington Post en måned efter mordet på John F. Kennedy skrev Truman, at han havde tiltænkt CIA at være et efterretningsindsamlende agentur, ikke et operationelt. Han skrev, at CIA var blevet "afledt fra sin oprindelige opgave" og var blevet "så fjernt fra sin tiltænkte rolle, at det bliver fortolket som et symbol på uhyggelig og mystisk udenlandsk intrige."

Den tidligere præsident anerkendte, hvad mange allerede havde konkluderet: at den organisation, han skabte, var blevet noget, han aldrig havde tiltænkt — en skyggeregering, der opererede uden for demokratisk kontrol, ikke ansvarlig over for nogen valgt embedsmand, finansieret af hemmelige budgetter og bemyndiget til at gennemføre operationer, som den amerikanske offentlighed aldrig ville få at vide om og aldrig ville samtykke til, hvis den blev spurgt.

Loven om National Sikkerhed fra 1947 er fødselsattesten for den usynlige krigs institutionelle apparat. Før 1947 havde den amerikanske regering ikke et permanent fredstids-efterretningsagentur med autoritet til at gennemføre hemmelige operationer verden over. Efter 1947 havde den en organisation med ubegrænset mandat, hemmelig finansiering, ingen effektiv tilsyn og den institutionelle kultur fra et krigsførende efterretningsvæsen, der aldrig trådte ned.

Alt, der følger i denne bog — MKUltra, Mockingbird, COINTELPRO, Gladio, de falske flag, tilbagetrækkene, snigmordene, narkotikahandelen, overvågningsstaten — flyder fra den institutionelle arkitektur skabt af dette ene stykke lovgivning. Den usynlige krig fik et permanent hjem, et permanent budget og et permanent mandat. Og det demokrati, der skabte den, ville bruge de næste otte årtier på at opdage, at det havde bygget sit eget bur.

# Del II — MKUltra og tankekontrolprogrammerne

## Kapitel 11 — MKUltra: CIA-programmet til at nedbryde og omprogrammere det menneskelige sind

Den 13. april 1953 autoriserede CIA-direktør Allen Dulles Projekt MKUltra — et program dedikeret til forskning og udvikling af kemiske, biologiske og radiologiske materialer "egnet til anvendelse i hemmelige operationer til kontrol af menneskelig adfærd." Programmet opererede i over tyve år, involverede mindst 149 delprojekter, strakte sig over 80 institutioner inklusive universiteter, hospitaler, fængsler og medicinalfirmaer, og brugte uvidende amerikanske og canadiske borgere som forsøgspersoner.

MKUltra var ikke en uautoriseret operation. Det var autoriseret på de højeste niveauer i CIA, finansieret gennem frontorganisationer for at skjule dets oprindelse, og gennemført med samarbejde fra nogle af de mest prestigefyldte akademiske og medicinske institutioner i Nordamerika. Harvard, Stanford, MIT, Columbia og McGill University husede alle MKUltra-forskning. De involverede forskere inkluderede nogle af de mest fremtrædende navne inden for psykiatri, psykologi og farmakologi.

Programmets erklærede mål var at udvikle teknikker til forhør, tankekontrol og manipulation af menneskelig adfærd. Dets metoder inkluderede indgivelse af LSD og andre psykoaktive stoffer til uvidende forsøgspersoner, sensorisk deprivation, hypnose, elektrochok, isolation, verbal og seksuel mishandling og andre former for tortur. Forsøgspersonerne inkluderede CIA-ansatte, militærpersonel, fanger, psykiatriske patienter, prostituerede kunder og medlemmer af den almene offentlighed, der ikke anede, at de blev eksperimenteret på.

I 1973 beordrede CIA-direktør Richard Helms destruktionen af alle MKUltra-filer. De fleste blev destrueret. Men en samling på cirka 20.000 dokumenter overlevede, fordi de var blevet fejlarkiveret i CIA's afdeling for økonomiske optegnelser. Disse dokumenter blev opdaget i 1977 gennem en anmodning under loven om aktindsigt og dannede grundlaget for Church Committee og efterfølgende Senatundersøgelser.

De overlevende dokumenter afslører kun en brøkdel af programmets omfang. De destruerede filer — der repræsenterede langt størstedelen af MKUltras dokumentation — indeholdt de operationelle detaljer, de eksperimentelle resultater og identiteterne på forsøgspersoner og forskere, som CIA fastslog aldrig måtte ses. Hvad vi ved om MKUltra, er det, CIA ikke formåede at destruere. Hvad der med succes blev destrueret, er per definition det, de anså for mest skadeligt.

MKUltra er ikke en konspirationsteori. Det er et dokumenteret, afklassificeret, kongresundersøgt program, hvori Central Intelligence Agency i USA gennemførte ulovlige eksperimenter på sine egne borgere i jagten på tankekontrol. CIA har anerkendt programmets eksistens. Senatet har undersøgt det. De overlevende dokumenter er offentligt tilgængelige. Og det fulde omfang af, hvad der blev gjort — de eksperimenter, der med succes blev destrueret — vil aldrig blive kendt.

## Kapitel 12 — Sidney Gottlieb: Giftmesteren — Manden der ledte MKUltra

Sidney Gottlieb var CIA-kemikeren, der ledte MKUltra fra 1953 indtil sin pensionering i 1973. Han blev født i Bronx, fik en PhD i kemi fra California Institute of Technology og tiltrådte CIA i 1951. Han talte med en stammen, havde en klumpfod og var ifølge alle beretninger fra dem, der kendte ham, en mand med en mild fremtræden og kultiverede interesser — folkedans, gedeavl og keramik.

Han var også den mest produktive giftmorder i amerikansk historie og arkitekten bag det mest omfattende program for menneskelige eksperimenter gennemført af nogen demokratisk regering.

Gottliebs mandat var totalt: udvikl enhver metode, der kunne kontrollere, manipulere eller destruere det menneskelige sind. Under hans ledelse indgav MKUltra-forskere LSD til uvidende forsøgspersoner i barer, restauranter og CIA-sikkerhedshuse. De testede mescalin, scopolamin, barbiturater og dusinvis af andre psykoaktive forbindelser på fanger, psykiatriske patienter og tilfældige borgere. De eksperimenterede med elektrochok, sensorisk deprivation, søvndeprivation, hypnose og psykologisk tortur.

Gottlieb overvågede personligt eksperimenter, hvor forsøgspersoner fik LSD uden deres viden og blev observeret gennem envejsspejle. Han godkendte eksperimenter, hvor forsøgspersoner blev holdt på LSD i uger ad gangen for at se, om permanente personlighedsændringer kunne fremkaldes. Han autoriserede eksperimenter på fanger, der ikke kunne nægte, og psykiatriske patienter, der ikke kunne give samtykke.

Ud over MKUltra udviklede Gottlieb snigmordsredskaber for CIA's operationelle afdelinger. Han skabte et forgiftet lommetørklæde tiltænkt at dræbe en irakisk oberst. Han udviklede en forgiftet tandbørste til Patrice Lumumba, den congolesiske uafhængighedsleder. Han fremstillede skaldyrstoksin, botulinumtoksin og andre dødelige midler, der blev oplagret af CIA i strid med præsidentielle ordrer og internationale traktater.

Da Gottlieb gik på pension i 1973, beordrede han destruktionen af alle MKUltra-filer — en ordre, som Richard Helms godkendte. Han tilbragte derefter sin pension som frivillig på et hospice, hvor han plejede døende patienter. Manden, der havde brugt to årtier på at nedbryde sind, tilbragte sine sidste år med at pleje de døende. Om dette var bod, kompartmentalisering eller noget mørkere, er uvidbart.

Gottlieb blev aldrig retsforfulgt. Han vidnede for Kongressen, men hævdede hukommelsessvigt og påberåbte sig klassificering. Han døde i 1999 i en alder af firs. Det fulde omfang af hans arbejde — eksperimenterne, forgiftningerne, de teknikker han udviklede — døde med ham og med de filer, han beordrede destrueret.

Stephen Kinzers biografi om Gottlieb, "Poisoner in Chief," dokumenterer, hvad der er kendt. Hvad der ikke er kendt — hvad de destruerede filer indeholdt — forbliver den mørkeste lakune i den amerikanske efterretningshistorie.

## Kapitel 13 — LSD som våben: Hvordan CIA druggede uvidende amerikanere for at studere tankekontrol

CIA's interesse for LSD begyndte i de tidlige 1950'ere, da efterretningsrapporter antydede, at sovjetterne og kineserne var ved at udvikle kemiske og biologiske midler til forhør og tankekontrol. Om disse rapporter var præcise, eller om de blev brugt til at retfærdiggøre et program, CIA allerede ønskede at forfølge, er omdiskuteret. Hvad der ikke er omdiskuteret, er resultatet: CIA lancerede det mest omfattende program for stofeksperimentering på uvidende menneskelige forsøgspersoner i amerikansk historie.

LSD — lysergsyredietylamid — blev først syntetiseret af Albert Hofmann hos medicinalfirmaet Sandoz i Schweiz i 1938, og dets psykoaktive virkninger blev opdaget ved et tilfælde i 1943. CIA så i LSD et potentielt sandhedsserum, et redskab til forhør, et middel til at fremkalde forvirring i fjendens befolkninger og — mest ambitiøst — en nøgle til at kontrollere det menneskelige sind.

Under MKUltra indgav CIA-forskere LSD til hundredvis af forsøgspersoner uden deres viden eller samtykke. I nogle eksperimenter blev CIA-ansatte doseret til kontorfester for at observere deres reaktioner. I andre blev intetanende medlemmer af offentligheden drugget i barer og restauranter af CIA-agenter, der derefter observerede dem gennem envejsspejle eller fulgte dem for at dokumentere virkningerne.

Eksperimenterne var ikke begrænset til enkelte doser. Nogle forsøgspersoner fik LSD gentagne gange over perioder på uger eller måneder. Andre fik LSD i kombination med andre stoffer — amfetamin, barbiturater, mescalin — for at studere interaktionerne. Atter andre fik LSD, mens de blev udsat for elektrochok, sensorisk deprivation eller hypnose, i et forsøg på at nedbryde personlighedsstrukturer og genopbygge dem under eksperimentatorens kontrol.

Resultaterne var ødelæggende. Nogle forsøgspersoner oplevede permanent psykologisk skade. Nogle blev indlagt i måneder eller år. Nogle døde. Det mest berømte offer var Frank Olson, en CIA-forsker i biologiske våben, der fik LSD uden sin viden og faldt (eller blev skubbet) ud fra et hotelvindue på trettende sal ni dage senere — en sag, der undersøges i næste kapitel.

LSD-eksperimenterne producerede ingen pålidelig tankekontrolsteknik. Stoffets virkninger var for uforudsigelige, for variable mellem forsøgspersoner og for afhængige af indstilling og omgivelser til at tjene som et konsistent redskab til forhør eller adfærdskontrol. Men LSD's manglende evne til at levere tankekontrol afsluttede ikke programmet. Det forskød bare forskningen mod andre metoder — metoder, der i modsætning til LSD-eksperimenterne med succes blev destrueret, før de kunne opdages.

CIA's LSD-program er betydningsfuldt, ikke for hvad det opnåede, men for hvad det afslører: at den ledende demokratiske verdens efterretningsagentur var villig til at drugge sine egne borgere, ødelægge deres sind og dække over beviserne — alt i jagten på magten til at kontrollere menneskelig tanke. Hvis de var villige til at gøre dette med LSD i 1950'erne, er spørgsmålet om, hvad de har været villige til at gøre med mere sofistikerede redskaber i årtier siden, ikke paranoia. Det er mønstergenkendelse.

## Kapitel 14 — Operation Midnight Climax: CIA-drevne bordeller, skjulte kameraer og druggede ofre

Operation Midnight Climax var et MKUltra-delprojekt, der drev CIA-finansierede sikkerhedshuse i San Francisco og New York City fra 1954 til 1963. Sikkerhedshusene var indrettet som bordeller. Prostituerede på CIA's lønningsliste lokkede mænd til lejlighederne, hvor de fik drinks tilsat LSD. CIA-agenter iagttog gennem envejsspejle og optog forsøgspersonernes adfærd, efterhånden som stoffet virkede.

Operationen blev ledet af George Hunter White, en tidligere agent fra Federal Bureau of Narcotics, der havde arbejdet med OSS under Anden Verdenskrig. White var en drikkfældig, flamboyant karakter, der nød opgaven. Hans personlige dagbog, opdaget efter hans død, indeholder notatet: "Jeg var en meget beskeden missionær, faktisk en kætter, men jeg sled helhjertet i vingårdene, fordi det var sjovt, sjovt, sjovt. Hvor ellers kunne en rødblodede amerikansk dreng lyve, dræbe og snyde, stjæle, bedrage, voldtage og plyndre med den Allerhøjestes sanktion og velsignelse?"

"Den Allerhøjeste" var CIA. Og hvad White beskrev — at lyve, dræbe, snyde, stjæle, bedrage og voldtage med regeringens sanktion — var ikke en overdrivelse. Det var den operationelle virkelighed i Midnight Climax.

De mænd, der blev drugget i disse sikkerhedshuse, var uvidende ofre. De havde ikke samtykket til eksperimentering. De havde ikke begået nogen forbrydelse (ud over at besøge en prostitueret, hvilket i sig selv var faciliteret af CIA). De var tilfældigt udvalgte medlemmer af offentligheden, der tilfældigvis var sårbare over for honningfælden. Nogle oplevede psykotiske episoder. Nogle krævede indlæggelse. De langsigtede psykologiske virkninger på disse mænd — og på de prostituerede, der deltog — blev aldrig sporet, fordi at spore dem ville have afsløret operationen.

Sikkerhedshusene tjente også som testområder for overvågningsteknologi. CIA brugte operationerne til at forfine teknikker for skjulte kameraer, envejsspejle og lydoptagelsesudstyr — teknikker, der senere ville blive indsat i efterretningsoperationer verden over.

Operation Midnight Climax opererede i ni år. Den var finansieret af CIA. Den var overvåget af CIA. Og den involverede systematisk drugging og seksuel udnyttelse af amerikanske borgere af deres egen regering, gennemført i CIA-ejede lejligheder, ved brug af CIA-betalte agenter, med CIA-folk, der kiggede gennem væggene.

Da operationen blev lukket ned i 1963 — ikke fordi den blev opdaget, men på grund af voksende bekymringer inden for CIA om potentiel afsløring — blev sikkerhedshusene rengjort, udstyret blev fjernet, og optegnelserne blev (for det meste) destrueret. Ofrene blev aldrig informeret. Ingen blev retsforfulgt. Og operationen forblev hemmelig i over et årti, indtil Church Committee-undersøgelserne i midten af 1970'erne bragte den frem i lyset.

## Kapitel 15 — Frank Olson: Forskeren der blev myrdet for det, han vidste

Den 28. november 1953 faldt Dr. Frank Olson, en treogfyrreårig biokemiker, der arbejdede for den amerikanske hærs biologiske våbenprogram på Fort Detrick, Maryland, ud fra trettende sal af Statler Hotel i New York City. CIA rapporterede hans død som selvmord. Hans familie fik at vide, at han havde haft et "arbejdsrelateret" sammenbrud. Sandheden ville ikke komme frem i over to årtier.

I 1975 afslørede Rockefeller-kommissionen og Church Committee, at Olson havde fået LSD uden sin viden ni dage før sin død som del af et MKUltra-eksperiment overvåget af Sidney Gottlieb. CIA anerkendte drugningen og tilbød Olson-familien en økonomisk kompensation og en personlig undskyldning fra præsident Ford og CIA-direktør William Colby.

Men familien accepterede ikke selvmordsnarrativet. I 1994 fik Frank Olsons søn Eric sin fars lig opgravet og obduceret af James Starrs, en retsmediciner ved George Washington University. Starrs fandt en tidligere uopdaget kranieskade — et hæmatom på Olsons venstre tinding — forenelig med et slag mod hovedet før faldet. Starrs konkluderede, at beviserne var "groft og tydeligt antydende om drab."

En statsanklager i New York indkaldte en grand jury i 1996 for at efterforske sagen, men udstedte ikke en tiltale med henvisning til utilstrækkelige beviser til at identificere en specifik gerningsmand. Familien anlagde retssag i 2012, som blev afvist på proceduremæssige grunde.

Omstændighederne omkring Olsons død peger på mord snarere end selvmord. Olson var for nylig vendt hjem fra en rejse til Europa, hvor han observerede ekstreme forhørsteknikker — muligvis inklusive dødelige eksperimenter — på CIA-faciliteter. Han udtrykte dyb moralsk nød over det, han havde været vidne til. Han fortalte sin kone, at han ville forlade programmet. Han var, i efterretningsterminologi, en sikkerhedsrisiko — en mand med tophemmelig viden, der var ved at udvikle en samvittighed.

LSD-doseringen var i denne fortolkning ikke årsagen til hans død, men dækhistorien for den. Olson blev drugget for at skabe et udseende af psykologisk ustabilitet, derefter bragt til New York under CIA-opsyn og dræbt, da det blev klart, at han ikke kunne stabiliseres og muligvis ville afsløre, hvad han havde set.

Frank Olson vidste, hvad CIA's biologiske våbenprogram foretog sig. Han vidste, hvordan MKUltras forhørsteknikker så ud i praksis. Han udviklede moralske indvendinger. Og han døde ved at falde fra et vindue i et hotelværelse, hvor en CIA-agent var til stede. Om dette var selvmord, som CIA hævder, eller mord, som de retsmedicinske beviser antyder, var virkningen den samme: en mand, der vidste for meget, blev bragt til tavshed, og sandheden blev begravet i årtier.

## Kapitel 16 — Delprojekt 68: Dr. Ewen Cameron og destruktionen af menneskelig personlighed i Montreal

Dr. Donald Ewen Cameron var formand for American Psychiatric Association, Canadian Psychiatric Association og World Psychiatric Association. Han var en af de mest respekterede psykiatere i verden. Han var også CIA's mest entusiastiske samarbejdspartner i destruktionen af det menneskelige sind.

Cameron ledte Allan Memorial Institute ved McGill University i Montreal. Mellem 1957 og 1964, under MKUltra Delprojekt 68, gennemførte han eksperimenter på uvidende patienter, der udgjorde noget af den mest ekstreme tortur nogensinde dokumenteret i en medicinsk sammenhæng.

Camerons metode, som han kaldte "psykisk driving," involverede tre stadier. Først "de-patterning": den systematiske destruktion af patientens eksisterende personlighed gennem massive doser af elektrochok (op til 75 gange den standard terapeutiske dosis), stofinducerede komaer, der varede uger eller måneder (ved brug af barbiturater, chlorpromazin og andre sedativer), og sensorisk deprivation i isolationskamre. Målet var at reducere patienten til en blank tavle — en infantil tilstand, hvori eksisterende minder, personlighed og identitet var slettet.

For det andet, "psykisk driving" i egentlig forstand: afspilning af indtalte beskeder i løkke gennem højttalere placeret under patientens pude eller gennem hovedtelefoner tapet fast til patientens hoved. Beskederne blev afspillet uafbrudt i uger — op til 500.000 gentagelser — mens patienten var i en bedøvet eller halvbevidst tilstand. Målet var at indprinte nye adfærdsmønstre på det de-patterned sind.

For det tredje, sensorisk deprivation: patienter blev holdt i isolation i uger, berøvet sensorisk stimulering og udsat for gentagne cyklusser af de-patterning og driving, indtil eksperimentatoren var tilfreds med resultatet.

Patienterne på Allan Memorial Institute var ikke efterretningsmål. De var almindelige canadiere — husmødre, studerende, arbejdere — der havde indlagt sig på hospitalet for at søge behandling for depression, angst eller andre almindelige psykologiske tilstande. De havde ikke samtykket til eksperimenterne. De vidste ikke, at de blev brugt som forsøgspersoner i et CIA-finansieret tankekontrolprogram.

Resultaterne var katastrofale. Patienter kom ud af Camerons behandling med permanent hukommelsestab, ude af stand til at tage vare på sig selv, med inkontinens og tab af basale livsfærdigheder. Nogle kunne ikke genkende deres egne familier. Nogle blev reduceret til en barnlig tilstand, hvorfra de aldrig kom sig. Linda MacDonald, en af Camerons patienter, mistede al erindring om sit liv før eksperimenterne — sin barndom, sit ægteskab, sine børn. Hun måtte genlære at køre bil, lave mad og læse.

CIA finansierede Camerons arbejde gennem en frontorganisation kaldet Society for the Investigation of Human Ecology. Cameron blev betalt over trestusinde dollars — et betydeligt beløb i 1960'erne — og CIA modtog hans forskningsresultater. Da finansieringen ophørte, og programmet blev lukket ned, blev patienterne forladt. Mange tilbragte resten af deres liv på institutioner.

I 1992 betalte den canadiske regering kompensation til nogle af Camerons ofre — en stiltiende anerkendelse af, at eksperimenterne havde fundet sted, og at ofrene var blevet skadet. Ingen blev retsforfulgt. Cameron døde i 1967, før hans arbejde blev offentligt afsløret. Og CIA's involvering blev ikke bekræftet, før de overlevende MKUltra-dokumenter blev opdaget i 1977.

## Kapitel 17 — Traumebaseret programmering: Hvordan ekstrem mishandling skaber kontrollerbare alter-personligheder

Den mest kontroversielle dimension af MKUltra er påstanden om, at dets forskere udviklede teknikker til at skabe programmerbare mennesker — individer, hvis personligheder bevidst blev knust gennem ekstrem traume og derefter genopbygget som kontrollerbare fragmenter, hver med forskellige minder, færdigheder og loyaliteter.

Denne påstand er baseret på det dokumenterede arbejde af Cameron (Delprojekt 68), skrifterne fra MKUltra-forskere, vidnesbyrd fra individer, der hævder at være overlevende fra programmering, og den etablerede psykiatriske forståelse af Dissociativ Identitetsforstyrrelse (DID) — den tilstand, der tidligere var kendt som Multipel Personlighedsforstyrrelse.

DID er en anerkendt psykiatrisk diagnose. Den forstås som et resultat af svær, gentagen barndomstraume — typisk før syv-årsalderen — der får den udviklende personlighed til at fragmentere i separate identitetstilstande (alter-personligheder) som en overlevelsesmekanisme. Barnets sind, ude af stand til at integrere traumet, skaber kompartmentaliserede identiteter, der rummer forskellige minder og tjener forskellige funktioner.

MKUltra-præmissen var, at denne naturlige overlevelsesmekanisme kunne fremkaldes og kontrolleres bevidst. Hvis ekstrem traume forårsager personlighedsfragmentering, så kunne kontrolleret ekstrem traume producere fragmentering på kommando. Hvis alter-personlighederne skabes under kontrollerede forhold, så kunne programmøren installere specifikke personligheder med specifikke funktioner: én alter, der rummer klassificeret information, en anden, der udfører operationer, en tredje, der interagerer med den normale verden, og en kernepersonlighed, der ingen erindring har om noget af det.

Dokumentationen for dette niveau af programmering var præcis det, Richard Helms beordrede destrueret i 1973. De overlevende 20.000 dokumenter omhandler primært de tidligere, mere udforskende faser af MKUltra — LSD-eksperimenterne, de institutionelle partnerskaber, de finansielle optegnelser. De senere operationelle faser, som ville have dokumenteret resultaterne af årtiers forskning i personlighedsfragmentering og -rekonstruktion, var de filer, der med succes blev destrueret.

Vidnesbyrdene fra individer, der hævder at være overlevende fra traumebaseret programmering, er talrige, konsistente i deres kernedetaljer og dybt foruroligende. De beskriver systematisk mishandling begyndende i den tidlige barndom, den bevidste skabelse af alter-personligheder gennem tortur, brugen af specifikke symboler, ord og tal som udløsere til at aktivere forskellige alter-personligheder, og involveringen af militære, efterretnings- og institutionelle figurer i programmeringen.

Om disse vidnesbyrd repræsenterer genfundne minder om faktiske programmer, konfabulerede minder om andre former for mishandling, eller noget helt tredje, er omdiskuteret. Hvad der ikke er omdiskuteret, er, at CIA brugte tyve år og millioner af dollars på at forske i præcis de teknikker, disse overlevende beskriver, at CIA destruerede beviserne for sin senere forskning, og at de dokumenterede tidlige faser af MKUltra inkluderede eksperimenter i personlighedsdestruktion (Cameron), der er fuldstændig forenelige med præmissen om traumebaseret programmering.

Fraværet af beviser er ikke beviser på fravær — særligt når fraværet bevidst blev skabt ved destruktionen af filer.

## Kapitel 18 — MKNaomi: Den biologiske våbengren af tankekontrolprogrammet

MKNaomi var CIA's følgeprogram til MKUltra, fokuseret på udvikling af biologiske og kemiske våben til brug i hemmelige operationer. Mens MKUltra forskede i manipulation af sindet, forskede MKNaomi i manipulation — og destruktion — af kroppen.

Programmet opererede fra 1950'erne til de tidlige 1970'ere i samarbejde med den amerikanske hærs Special Operations Division på Fort Detrick, Maryland. Fort Detrick var centrum for Amerikas forskning i biologiske våben, og MKNaomi var forbindelsen mellem det biologiske våbenprogram og CIA's operationelle behov.

Under MKNaomi udviklede CIA et arsenal af biologiske og kemiske midler til snigmord, invalidering og sabotage. Disse inkluderede dødelige toksiner (skaldyrstoksin, botulinumtoksin, kobragift), invaliderende midler (BZ, et hallucinogent kemisk våben) og leveringssystemer (giftpile, kontamineret tøj, aerosolsprays og den berygtede "hjerteanfaldspistol" — en modificeret pistol, der affyrede en frossen pil af skaldyrstoksin, som opløstes ved kontakt og kun efterlod et lille rødt mærke, mens den efterlignede symptomerne på et hjerteanfald).

Hjerteanfaldspistolen blev afsløret for offentligheden under Church Committee-høringerne i 1975, da CIA-direktør William Colby præsenterede våbnet for Senatets komité. Fotografiet af senator Frank Church, der holdt pistolen, blev et af undersøgelsens mest ikoniske billeder. Våbnets eksistens bekræftede, hvad mange havde mistænkt: CIA besad evnen til at snigmyrde individer på måder, der var uopdagelige ved standard retsmedicinsk undersøgelse.

MKNaomi involverede også testning af biologiske midler på uvidende befolkninger. Operation Large Area Coverage involverede for eksempel spredning af zink-cadmium-sulfidpartikler over store amerikanske byer — inklusive St. Louis, Minneapolis og Winnipeg — for at simulere angreb med biologiske våben og studere spredningsmønstre. Beboerne i disse byer blev ikke informeret. De langsigtede helbredsvirkninger af spredningen blev ikke undersøgt.

I 1969 beordrede præsident Nixon destruktionen af det amerikanske lager af biologiske våben under Konventionen om Biologiske Våben. CIA blev beordret til at destruere sine MKNaomi-materialer. I 1975 opdagede Church Committee, at CIA ikke havde efterkommet ordren: det havde beholdt elleve gram skaldyrstoksin og otte milligram kobragift — nok til at dræbe tusindvis af mennesker — i et opbevaringsanlæg, som CIA's egen inspektørgeneral ikke vidste eksisterede.

Tilbageholdelsen af toksinerne i trods af en præsidentiel ordre demonstrerer et princip, der løber gennem hele denne bog: efterretningsagenturerne svarer ikke til den valgte regering. De svarer til deres egne institutionelle imperativer. Præsidentielle ordrer, kongrestilsyn og forfatningsmæssige begrænsninger er forhindringer, der skal navigeres, ikke autoriteter, der skal adlydes.

## Kapitel 19 — Church Committee: Hvordan Kongressen opdagede MKUltra — og derefter intet gjorde

I 1975 var senator Frank Church fra Idaho formand for Senatets Udvalg til Undersøgelse af Regeringsoperationer med Hensyn til Efterretningsaktiviteter — kendt som Church Committee. Det var den mest omfattende kongresundersøgelse af efterretningsfællesskabet i amerikansk historie.

Church Committee blev udløst af en række afsløringer: Seymour Hershs rapport i New York Times fra 1974 om CIA's indenlandske overvågningsprogram (Operation CHAOS), Watergate-undersøgelserne, der afslørede Nixon-administrationens brug af efterretningsagenturer til politiske formål, og den voksende offentlige bevidsthed om, at efterretningsfællesskabet havde opereret uden for loven i årtier.

I løbet af sin undersøgelse afdækkede Church Committee: MKUltra og CIA's tankekontroleksperimenter på uvidende borgere. Operation Mockingbird og CIA's infiltration af amerikanske medier. COINTELPRO og FBI's indenlandske krigsførelse mod borgerrettigheds- og antikrigsbevægelser. CIA's involvering i snigmordsplaner mod udenlandske ledere (Castro, Lumumba, Trujillo, Diem, Schneider). NSA's ulovlige overvågning af amerikanske borgere (Operation SHAMROCK og Operation MINARET). CIA's ulovlige poståbningsprogram (Operation HT/LINGUAL). Tilbageholdelsen af biologiske våben i trods af præsidentielle ordrer.

Komitéens resultater blev publiceret i fjorten rapporter på tilsammen tusindvis af sider. De dokumenterede systematiske, årtier-lange lovovertrædelser begået af efterretningsfællesskabet — overtrædelser, der inkluderede mord, tortur, drugging, overvågning, infiltration og undergravning af demokratiske processer.

Reaktionen var præsidentielle bekendtgørelser, der begrænsede efterretningsaktiviteter (Fords Executive Order 11905, Carters E.O. 12036, Reagans E.O. 12333), oprettelsen af Foreign Intelligence Surveillance Court (FISC) og etableringen af permanente efterretningstilsynsudvalg i både Repræsentanternes Hus og Senatet.

Disse reformer var designet til at bringe efterretningsfællesskabet under demokratisk kontrol. De mislykkedes. De præsidentielle bekendtgørelser indeholdt smuthuller. FISA-domstolen blev et gummistempel (der godkendte over 99 procent af overvågningsanmodninger). Tilsynsudvalgene blev kapret af det efterretningsfællesskab, de skulle overvåge — deres medlemmer modtog efterretningsbriefinger, der gav dem illusionen af tilsyn, mens de bandt dem til hemmeligholdelse om, hvad de lærte.

Church Committee beviste, at efterretningsfællesskabet havde begået forbrydelser mod det amerikanske folk i årtier. Ingen kom i fængsel. Intet agentur blev opløst. Ingen fundamental strukturel ændring blev foretaget. Den usynlige krig holdt kort pause, mens Kongressen undersøgte, og genoptog derefter med forbedrede sikkerhedsprotokoller for at forhindre fremtidig afsløring.

Lektionen fra Church Committee er, at tilsyn uden konsekvenser er teater. Efterretningsfællesskabet lærte af Church Committee, ikke at det skulle holde op med at bryde loven, men at det skulle gøre et bedre stykke arbejde med at destruere beviserne.

## Kapitel 20 — Dokumenterne der overlevede: Hvad de 20.000 sider, CIA ikke formåede at destruere, afslører

I 1977 afdækkede en anmodning om aktindsigt fra journalisten John Marks cirka 20.000 sider MKUltra-dokumenter, der havde overlevet Richard Helms' destruktionsordre fra 1973. Dokumenterne var blevet fejlarkiveret i CIA's afdeling for økonomiske optegnelser — et bureaukratisk uheld, der bevarede det eneste fysiske bevis på programmets omfang.

De overlevende dokumenter er primært finansielle optegnelser: budgetautorisationer, bevillingsansøgninger, institutionelle kontrakter og regnskabsoversigter. De indeholder ikke de eksperimentelle protokoller, forskningsresultaterne eller identiteterne på de fleste forsøgspersoner. De er MKUltras skelet — nok til at afsløre programmets struktur og omfang, men ikke nok til at dokumentere dets fulde operationelle virkelighed.

Hvad dokumenterne afslører, er forbløffende selv i deres ufuldstændighed. De viser, at MKUltra involverede mindst 149 delprojekter gennemført på tværs af mindst 80 institutioner. Institutionerne inkluderede store universiteter (Harvard, Stanford, Columbia, McGill), hospitaler, fængsler og medicinalfirmaer. Forskningsområderne inkluderede: LSD og andre hallucinogener, hypnose og suggestibilitet, sensorisk deprivation og isolation, elektrochok og hjernestimulering, psykologisk stress og tvangsteknikker, og udvikling af stoffer til amnesi, forvirring og adfærdskontrol.

Dokumenterne viser, at CIA brugte frontorganisationer — Society for the Investigation of Human Ecology, Geschickter Fund for Medical Research og andre — til at kanalisere midler til forskere og skjule CIA's involvering. Mange af forskerne vidste muligvis ikke, at deres finansiering kom fra CIA, selvom de ledende forskere næsten helt sikkert vidste det.

Dokumenterne viser, at eksperimenter blev gennemført på fanger, psykiatriske patienter og andre sårbare befolkningsgrupper, der ikke kunne give samtykke. De viser, at raske frivillige fik stoffer uden deres viden. De viser, at eksperimenterne forårsagede varig skade — og at CIA vidste, at eksperimenterne forårsagede varig skade, og alligevel fortsatte dem.

Hvad dokumenterne ikke viser, er, hvad de destruerede filer indeholdt. De overlevende 20.000 sider repræsenterer måske fem til ti procent af MKUltras samlede dokumentation. De andre halvfems procent — de operationelle filer, de eksperimentelle resultater, forsøgspersonernes identiteter og de teknikker, der blev udviklet over tyve års forskning — blev med succes destrueret.

De 20.000 overlevende sider er nok til at bevise, at MKUltra var virkeligt, at det var omfattende, at det var ulovligt, og at det forårsagede enorm lidelse. De er ikke nok til at afsløre programmets fulde omfang eller dets endelige resultater. CIA's destruktion af filerne var ikke en oprydningshandling. Det var eliminering af beviser på forbrydelser — forbrydelser, der baseret på de overlevende fragmenter var langt mere omfattende og langt mørkere, end den offentlige optegnelse viser.

# Del III — Operation Mockingbird og mediekapringen

## Kapitel 21 — Operation Mockingbird: CIA-programmet til at kontrollere amerikanske medier

Operation Mockingbird var CIA's program til at infiltrere og kontrollere amerikanske nyhedsmedier. Det begyndte i de tidlige 1950'ere under ledelse af Frank Wisner, lederen af CIA's Office of Policy Coordination, og fortsatte i forskellige former i årtier. Dets mål var simpelt: sikre, at de amerikanske medier rapporterede nyheder på en måde, der tjente CIA's interesser.

Programmet opererede gennem flere mekanismer. CIA rekrutterede journalister som agenter og placerede dem på lønningslisten for at skrive historier, der var favorable for CIA's mål, eller for at undertrykke historier, der var ufordelagtige for dem. Det etablerede relationer med redaktører og udgivere, der ville samarbejde med agenturets anmodninger. Det brugte medieorganisationer som dækning for CIA-officerer, der opererede i udlandet. Og det skabte eller finansierede medier — aviser, magasiner, radiostationer — der var helt eller delvist kontrolleret af CIA.

Programmet var ikke lille. Ifølge Carl Bernsteins afsløring i Rolling Stone i 1977 havde mere end 400 amerikanske journalister udført opgaver for CIA i de foregående 25 år. Disse inkluderede reportere og redaktører på enhver større amerikansk nyhedsorganisation: New York Times, Washington Post, CBS, NBC, ABC, Time, Newsweek, Associated Press, United Press International, Reuters og andre.

Relationerne spændte fra uformelle til dybtgående. Nogle journalister videregav blot information til CIA. Andre skrev historier på opgave. Andre tillod CIA at bruge deres akkreditiver og deres organisationer som dækning. Og andre var fuldt indviede agenter, der forstod, at deres primære loyalitet ikke var til deres læsere, men til agenturet.

Programmets effektivitet stammede fra den tillid, den amerikanske offentlighed nærede til pressen. Hvis CIA udsendte en erklæring, ville den blive behandlet med skepsis. Hvis New York Times publicerede den samme information som en uafhængig rapport, ville den blive troet. Operation Mockingbird skabte ikke propaganda fra bunden — den hvidvaskede efterretningsfællesskabets narrativer gennem den frie presses troværdighed og forvandlede regeringens talepunkter til "journalistik."

Church Committee undersøgte Mockingbird, men var begrænset i, hvad det kunne afsløre, delvist fordi efterretningsudvalgets medlemmer selv havde relationer med journalister og medieorganisationer, som de var tilbageholdende med at afsløre. Udvalget anbefalede, at CIA stoppede med at bruge journalister som agenter. CIA svarede, at det ville stoppe med at bruge "akkrediterede" journalister — en kvalifikation, der lod døren stå pivåben for brugen af freelancere, stringere, udenrigskorrespondenter og mediefigurer, der ikke formelt var "akkrediterede."

Operation Mockingbird blev ikke afsluttet. Den blev omdøbt, omstruktureret og fortsat under forskellige administrative arrangementer. Forholdet mellem efterretningsfællesskabet og medierne — et forhold, hvori medierne tjener som leveringssystem for efterretningsfællesskabets narrativer — er ikke en historisk artefakt. Det er det nutidige operationelle miljø for amerikansk journalistik.

## Kapitel 22 — Frank Wisners Wurlitzer: Manden der kunne spille enhver melodi på den amerikanske presse

Frank Wisner var lederen af CIA's Office of Policy Coordination (OPC), den hemmelige operationsafdeling, fra 1948 til 1958. Han var en aristokratisk mand fra Mississippi, en socialitetsfigur fra Georgetown og en drevet antikommunist, der troede, at den Kolde Krig retfærdiggjorde enhver metode — inklusive den fuldstændige undergravning af den frie presse.

Wisner omtalte sit netværk af medieaktiver som sin "mægtige Wurlitzer" — en reference til de massive teaterorgler, der kunne producere lyden af et helt orkester fra et enkelt keyboard. Wisner pralede af, at han kunne spille enhver melodi på den amerikanske presse: plante en historie i en udenlandsk avis, få den samlet op af en nyhedstjeneste og se den optræde i amerikanske medier som en uafhængig rapport. Historiens oprindelse — CIA — var usynlig.

Wurlitzeren opererede gennem et system af sammenvævede relationer. Wisner dyrkede personlige venskaber med udgivere og redaktører på store amerikanske medieorganisationer. Han omgikkes dem til middagsselskaber i Georgetown. Han spillede tennis med dem. Han delte drinks med dem på Metropolitan Club. Og han fortalte dem, hvilke historier de skulle bringe, hvilke historier de skulle dræbe, og hvilke vinkler de skulle tage — ikke som ordrer fra en regeringsembedsmand, men som forslag fra en betroet ven.

Philip Graham, udgiver af Washington Post, var en af Wisners nærmeste medieallierede. Graham tjente som mellemmand mellem CIA og pressen, rekrutterede journalister for agenturet og styrede forholdet mellem efterretningsfællesskabet og medieeliten. Graham beskrev engang pressen som "et horehus," der tjente CIA's behov. Han fik et mentalt sammenbrud og tog sit eget liv i 1963 — det samme år, der oplevede mordet på JFK og begyndelsen på enden for den første generation af Mockingbird-agenter.

Henry Luce, udgiveren af Time og Life, var et andet centralt Wisner-aktiv. Luce tillod CIA at bruge Time-korrespondenter som efterretningsindsamlere og sørgede for dækning af CIA-officerer, der opererede i udlandet. Magasinernes redaktionelle linje — virulant antikommunistisk, pro-intervention, støttende for enhver CIA-regimeskifteoperation — afspejlede ikke uafhængig redaktionel vurdering, men agenturets prioriteter.

William Paley, lederen af CBS, samarbejdede tæt med CIA. CBS-korrespondenter tjente som efterretningsaktiver. CBS' nyhedsdækning afspejlede CIA's prioriteter. Og netværkets relation til agenturet strakte sig fra direktionsgangen til udenlandsbureauerne.

Wurlitzeren var ikke en konspiration i den forstand, at der var et hemmeligt møde, hvor ordrer blev givet. Det var et socialt netværk — et væv af personlige relationer mellem efterretningsembedsmænd og mediedirektører, der delte det samme verdenssyn, deltog i de samme fester, tilhørte de samme klubber og var enige om, at den amerikanske offentlighed havde brug for at blive styret snarere end informeret. Manipulationen var usynlig, fordi den opererede gennem venskab, tillid og fælles klasseinteresse snarere end gennem formelle kommandoer.

## Kapitel 23 — Den Mægtige Wurlitzer i aktion: At plante historier, købe journalister, eje redaktører

De operationelle mekanikker i Operation Mockingbird fulgte et konsistent mønster. CIA havde brug for et narrativ i det offentlige rum. Det kunne ikke publicere narrativet selv uden at afsløre sin rolle. Så det brugte Wurlitzeren.

Den simpleste metode var den direkte plantning: en CIA-officer ville levere en historie til en samarbejdsvillig journalist, der ville publicere den under sit eget navn, som om den var produktet af uafhængig reportage. Journalisten kunne være en fuldt indviet agent, en delvist indviet kontakt, der forstod, at hans kilde var "forbundet med efterretningstjenesten," eller en uvidende reporter, der troede, han modtog et legitimt læk.

En mere sofistikeret metode var den udenlandske plantning og hvidvaskning: CIA ville placere en historie i en udenlandsk avis — ofte en, den kontrollerede eller finansierede — og derefter få historien samlet op af nyhedstjenester (AP, Reuters, UPI) som en udenlandsk rapport. Nyhedstjenestens historie ville derefter optræde i amerikanske aviser som internationale nyheder, uden synlig forbindelse til CIA. Historien var blevet hvidvasket gennem to mellemmænd, og dens oprindelse i efterretningsfællesskabet var usynlig.

CIA finansierede også magasiner, aviser og forlagshuse, der tjente som platforme for dets narrativer. Congress for Cultural Freedom, en CIA-finansieret organisation, udgav magasiner i flere lande (Encounter i Storbritannien, Preuves i Frankrig, Der Monat i Tyskland), der fremmede antikommunistisk intellektuel kultur. De bøger, der blev udgivet af CIA-finansierede forlag — og der var hundredvis — formede den Kolde Krigs intellektuelle landskab, uden at læserne vidste, at de idéer, de absorberede, var kurateret af et efterretningsagentur.

CIA's indflydelse strakte sig til bogudgivelse. Agenturet opretholdt relationer med amerikanske forlagshuse og gennemgik manuskripter før publicering. I nogle tilfælde finansierede CIA skrivningen og udgivelsen af bøger, der tjente dets narrative mål. I andre tilfælde undertrykte det bøger, der truede dets operationer.

Systemet var selvforstærkende. Journalister, der samarbejdede med CIA, modtog eksklusiv adgang til efterretningskilder, hvilket gav dem historier, deres konkurrenter ikke kunne få. Denne adgang gjorde dem mere værdifulde for deres arbejdsgivere og fremmede deres karrierer. Journalister, der ikke samarbejdede, blev frosset ude. Incitamentsstrukturen sikrede, at de mest succesfulde journalister var de mest samarbejdsvillige, og de mest samarbejdsvillige var de mest succesfulde.

## Kapitel 24 — Carl Bernsteins afsløring: CIA og medierne — 400 journalister på lønningslisten

I oktober 1977 publicerede Carl Bernstein — den ene halvdel af reporterholdet, der afslørede Watergate-historien — en artikel på 25.000 ord i Rolling Stone med titlen "The CIA and the Media." Artiklen var den mest omfattende offentlige redegørelse for Operation Mockingbird, der nogensinde var publiceret.

Bernsteins undersøgelse, baseret på CIA-dokumenter og interviews med mere end 400 CIA-officerer og tidligere officerer, afslørede, at CIA's relation til amerikanske medier var langt mere omfattende, end Church Committee havde rapporteret. Udvalget havde afsløret, at CIA havde relationer med "omkring 50" amerikanske journalister og medieorganisationer. Bernsteins reportage viste, at det faktiske tal var tættere på 400.

Journalisterne inkluderede Pulitzerprisvindere, redaktører på store aviser, klummeskribenter, hvis arbejde optrådte i hundredvis af publikationer, tv-korrespondenter, der optrådte i millioner af hjem, og udenrigskorrespondenter, der formede den amerikanske forståelse af begivenheder rundt om i verden. De arbejdede for New York Times, Time, Newsweek, Washington Post, CBS, ABC, NBC, Associated Press, United Press International, Reuters, Hearst Newspapers, Scripps-Howard, Copley News Service og stort set enhver anden større amerikansk mediekanal.

Bernstein rapporterede, at CIA's brug af journalister faldt i flere kategorier: journalister, der var fuldtids-CIA-ansatte, der brugte medieakkreditiver som dækning; journalister, der blev betalt af CIA for specifikke opgaver; journalister, der leverede efterretninger til CIA i bytte for adgang eller andre hensyn; og journalister, der samarbejdede uformelt med CIA baseret på personlige relationer med agenturets officerer.

Den mest skadelige afsløring var ledelsens involvering. Det var ikke kun individuelle reportere, der samarbejdede med CIA — det var udgiverne, redaktørerne og direktørerne, der ledte organisationerne. Disse direktører vidste, at deres ansatte arbejdede med CIA, og godkendte arrangementerne. I nogle tilfælde faciliterede de aktivt relationerne, leverede dækningsakkreditiver, godkendte rejser og beskyttede samarbejdsvillige journalister mod afsløring.

Bernsteins artikel blev publiceret og derefter stort set glemt. Den udløste ikke et nyt Church Committee. Den resulterede ikke i retsforfølgelser. Den producerede ikke strukturelle reformer i forholdet mellem efterretningstjeneste og medier. De medieorganisationer, der blev nævnt i artiklen, gennemførte ikke interne undersøgelser eller rensede deres CIA-kontakter ud. Artiklen blev absorberet i den offentlige optegnelse og derefter begravet under den daglige nyhedsstrøm — den samme daglige nyhedsstrøm, som Operation Mockingbird var designet til at kontrollere.

## Kapitel 25 — Anderson Cooper, CNN og CIA's praktikantpipeline: Den moderne Mockingbird

Anderson Cooper, ankeret på CNN's flagskibsnyhedsprogram, var praktikant hos CIA i to på hinanden følgende somre, mens han var studerende på Yale University. Han har offentligt anerkendt dette og beskrevet det som en kort, ungdommelig oplevelse, der ingen indflydelse havde på hans efterfølgende journalistkarriere. Han har sagt, at han fandt praktikopholdet "ikke helt så spændende, som jeg troede, det ville være."

Coopers CIA-baggrund er ikke i sig selv bevis på noget. Mange mennesker arbejder for regeringen i deres ungdom og forfølger forskellige karrierer senere. Men Coopers bane — fra CIA-praktikant til CNN-anker, fra efterretningstjeneste til medier — legemliggør et mønster, der strækker sig langt ud over et enkelt individ.

Svingdøren mellem efterretningsfællesskabet og medierne er et strukturelt træk ved det amerikanske institutionelle liv. Tidligere efterretningsofficerer optræder regelmæssigt som "nationale sikkerhedsanalytikere" og "efterretningseksperter" på alle større tv-netværk. John Brennan (tidligere CIA-direktør) tiltrådte NBC/MSNBC. James Clapper (tidligere Director of National Intelligence) tiltrådte CNN. Michael Hayden (tidligere NSA- og CIA-direktør) tiltrådte CNN. Andrew McCabe (tidligere FBI-vicedirektør) tiltrådte CNN. Netværkene præsenterer ikke disse individer som det, de er — tidligere chefer for agenturer, der har begået dokumenterede forbrydelser mod den amerikanske offentlighed — men som autoritative stemmer om national sikkerhed, hvis ekspertise bør stoles på.

Ansættelsesmønsteret tjener den samme funktion som Operation Mockingbird, men uden behov for hemmeligholdelse. Når en tidligere CIA-direktør betales af et tv-netværk for at kommentere efterretningsanliggender, er resultatet det samme, som når en CIA-kontrolleret journalist skrev historier i 1950'erne: efterretningsfællesskabets perspektiv præsenteres som uafhængig analyse. Den eneste forskel er, at den moderne version gøres åbent, og offentligheden er blevet konditioneret til at acceptere det som normalt.

Sociale medier-æraen har tilføjet nye dimensioner til den moderne Mockingbird. Tidligere efterretningsofficerer er rykket ind i lederstillinger hos teknologivirksomheder — særligt dem, der kontrollerer informationsstrømmen. Forholdet mellem efterretningsfællesskabet og Silicon Valley, der udforskes i detaljer i Del XI, sikrer, at den samme dynamik, der opererede gennem aviser og tv-netværk i det tyvende århundrede, nu opererer gennem de algoritmer, der bestemmer, hvad milliarder af mennesker ser online.

## Kapitel 26 — Smith-Mundt Modernization Act fra 2012: Da propaganda mod amerikanere blev lovligt

Smith-Mundt-loven fra 1948 var en lov fra den Kolde Krigs æra, der autoriserede den amerikanske regering til at producere propaganda for udenlandske publikummer gennem enheder som Voice of America og Radio Free Europe. Afgørende var, at loven forbød indenlandsk udbredelse af denne propaganda — det var ulovligt for regeringen at rette sin egen propaganda mod den amerikanske offentlighed.

I 2012 blev Smith-Mundt Modernization Act vedtaget som del af National Defense Authorization Act. Moderniseringen fjernede forbuddet mod indenlandsk udbredelse. For første gang siden 1948 var den amerikanske regering lovligt tilladt at rette propaganda mod sine egne borgere.

Den erklærede begrundelse var, at i internetalderen var sondringen mellem udenlandske og indenlandske publikummer ikke længere meningsfuld — materiale produceret til udenlandske publikummer var allerede tilgængeligt for amerikanere online. Moderniseringen anerkendte bare denne virkelighed og fjernede den juridiske fiktion.

Den praktiske virkning var at legalisere, hvad efterretningsfællesskabet havde gjort ulovligt i årtier. Operation Mockingbird var blevet gennemført i strid med Smith-Mundt-lovens forbud mod indenlandsk udbredelse. Moderniseringen i 2012 eliminerede overtrædelsen ved at eliminere forbuddet. Regeringen holdt ikke op med at lave propaganda mod amerikanere — den legaliserede det.

Loven modtog minimal mediedækning. Den var begravet i den massive National Defense Authorization Act, et must-pass-militærudgiftslovforslag. De fleste amerikanere er uvidende om, at loven eksisterer. De er uvidende om, at den information, de forbruger fra regeringsfinansierede medier, nu lovligt er tilladt at være propaganda rettet mod dem. De er uvidende om, at den juridiske barriere mellem udenlandske propagandaoperationer og indenlandske informationsoperationer blev fjernet.

Smith-Mundt Modernization Act er slutstenen i historien om mediekapring. Operation Mockingbird var ulovlig og måtte gennemføres i hemmelighed. Den moderne ækvivalent er lovlig og kan gennemføres åbent. Udviklingen fra Mockingbird til Smith-Mundt-moderniseringen er udviklingen fra hemmelig manipulation til åben autorisation — den usynlige krig, der bliver synlig, ikke fordi den blev afsløret, men fordi den ikke længere har brug for at skjule sig.

## Kapitel 27 — Reuters, AP og nyhedstjenesterne: Hvordan en håndfuld gatekeepere kontrollerer globale nyheder

Det globale nyhedsøkosystem domineres af tre nyhedstjenester: Associated Press (AP), Reuters og Agence France-Presse (AFP). Disse organisationer producerer det rå nyhedsindhold, der genudgives af tusindvis af aviser, hjemmesider og tv-stationer verden over. Når en lokalavis i Kansas eller en nyhedshjemmeside i Kenya bringer en international historie, stammer den næsten helt sikkert fra en af disse tre kilder.

Dette betyder, at en håndfuld redaktører i tre organisationer bestemmer den indledende indramning af stort set enhver international nyhedshistorie. De afgør, hvad der dækkes, hvordan det beskrives, hvem der citeres, og hvilken kontekst der leveres. Deres valg forstærkes derefter gennem tusindvis af medier, der hver tilføjer sin egen kommentar, men sjældent ændrer det underliggende narrativ etableret af nyhedstjenesten.

Nyhedstjenesternes relation til efterretningsagenturer er veldokumenteret. Reuters, grundlagt i 1851 af Paul Julius Reuter, har historiske forbindelser til britisk efterretningstjeneste. AP er dokumenteret som en kanal for CIA's informationsoperationer. Nyhedstjenesternes udenrigskorrespondenter, stationeret i ethvert betydningsfuldt land, befinder sig på samme terræn som efterretningsofficerer — og de to professioner har overlappet betydeligt gennem deres historier.

Koncentrationen af nyhedsproduktion i tre organisationer skaber et enkelt fejlpunkt — eller, set fra den usynlige krigs perspektiv, et enkelt kontrolpunkt. Hvis du vil forme den globale opfattelse af en begivenhed, behøver du ikke påvirke ti tusind aviser. Du behøver at påvirke tre nyhedstjenester. Aviserne vil gøre resten og trofast genudgive nyhedstjenestens narrativ som uafhængig reportage.

Nyhedstjenesterne er ikke propagandakanaler. De ansætter tusindvis af dedikerede journalister, der arbejder på at rapportere præcist under vanskelige forhold. Men deres strukturelle position — som gatekeeperne, der bestemmer den indledende indramning af globale nyheder — gør dem til de mest strategisk værdifulde medieaktiver i verden. Og efterretningsfællesskabets historie med engagement i medieorganisationer antyder, at denne værdi ikke er gået ubemærket hen.

## Kapitel 28 — Mediekonsolideringen: Fra 50 virksomheder til 6 — og hvem der ejer de seks

I 1983 kontrollerede cirka halvtreds virksomheder størstedelen af de amerikanske medier. I 2023 var det tal reduceret til seks: Comcast (NBC, MSNBC, CNBC, Universal), The Walt Disney Company (ABC, ESPN, FX, Hulu), Paramount Global (CBS, MTV, Showtime, Nickelodeon), Warner Bros. Discovery (CNN, HBO, TNT, TBS), News Corp/Fox Corporation (Fox News, Wall Street Journal, New York Post) og Sony (Columbia Pictures, diverse musikmærker og tv-produktion).

Denne konsolidering var ikke tilfældig. Den blev muliggjort af Telekommunikationsloven af 1996, der deregulerede medieejerskab og tillod virksomheder at eje flere medier i det samme marked. Loven blev præsenteret som en modernisering af forældede regler. Dens virkning var at tillade koncentrationen af medieejerskab i en håndfuld virksomheder, hvis interesser er på linje med de finansielle, politiske og militære magthavere, de formodes at dække uafhængigt.

Konsolideringen betyder, at informationsmiljøet for cirka 330 millioner amerikanere kontrolleres af seks virksomhedsbestyrelser. Disse bestyrelser er sammensat af individer med sammenvævede relationer til forsvarsindustrien, den finansielle sektor, medicinalindustrien og efterretningsfællesskabet. De samme virksomhedsnetværk, der profiterer på krig, gæld og sygdom, ejer de medier, der dækker krig, gæld og sygdom.

Det her er ikke Operation Mockingbird. Det er noget mere effektivt. Mockingbird krævede, at CIA dyrkede individuelle relationer med hundredvis af journalister og redaktører. Det konsoliderede mediesystem kræver kun, at virksomhedsinteresser og efterretningsfællesskabets interesser falder sammen — en sammensmeltning, der opstår naturligt, når de samme mennesker sidder i bestyrelserne for forsvarsentreprenører, banker og medievirksomheder.

Resultatet er et medieøkosystem, der ikke behøver at få at vide, hvad det skal rapportere. Det rapporterer, hvad dets ejeres interesser kræver. Det dækker krige positivt, fordi dets moderselskaber profiterer på forsvarskontrakter. Det dækker farmaceutiske produkter positivt, fordi dets reklameindtægter afhænger af medicinalfirmaer. Det dækker efterretningsfællesskabet positivt, fordi dets direktører deler et verdenssyn med efterretningsembedsmænd, og fordi dets adgang til regeringskilder afhænger af at opretholde samarbejdsrelationer.

Den frie presse er ikke blevet kapret af en konspiration. Den er blevet købt af et marked. Og markedet har produceret præcis det resultat, som Operation Mockingbird søgte at opnå gennem hemmelig handling: et mediesystem, der tjener magtens interesser, mens det præsenterer sig selv som offentlighedens tjener.

## Kapitel 29 — 24-timers nyhedscyklussen: Hvordan fabrikeret hastværk erstatter tænkning

CNN blev lanceret i 1980 som den første 24-timers nyhedskanal. Den blev fulgt af Fox News og MSNBC i 1996. 24-timers nyhedscyklussen blev præsenteret som en udvidelse af information — flere nyheder, mere dækning, mere adgang til de begivenheder, der former verden.

I praksis producerer 24-timers cyklussen det modsatte af informeret borgerskab. Den producerer angst, fragmentering og manglende evne til at tænke sammenhængende om noget emne.

Det grundlæggende problem er, at der ikke er nok genuint betydningsfulde nyheder til at fylde fireogtyve timers kontinuerlig programmering. Løsningen er at fabrikere hastværk: ophøje mindre begivenheder til kriser, forlænge dækningen af ægte begivenheder langt ud over punktet for nyttig information, erstatte analyse med spekulation, erstatte undersøgelse med punditteri og opretholde en konstant tilstand af emotionel ophidselse, der holder seerne kiggende — og tænkende — i den modus, cyklussen kræver.

24-timers cyklussen udnytter hjernens trusselsdetekteringssystem. Amygdala — den hjernestruktur, der er ansvarlig for at behandle trusler — skelner ikke mellem en reel fysisk fare og en opfattet fare leveret gennem en skærm. Et "BREAKING NEWS"-banner udløser den samme neurokemiske reaktion — kortisol, adrenalin, forhøjet arousal — uanset om nyheden er en ægte nødsituation eller en fabrikeret. Seerens nervesystem placeres i en tilstand af kronisk lavniveau-kamp-eller-flugt, der hæmmer den præfrontale cortex (den ræsonnerende hjerne) og fremmer reaktiv snarere end refleksiv tænkning.

En befolkning i kronisk kamp-eller-flugt er lettere at manipulere. Den accepterer nødforanstaltninger uden analyse. Den kræver handling uden forståelse. Den støtter krige uden at spørge, hvem der drager fordel. 24-timers nyhedscyklussen informerer ikke offentligheden — den opretholder offentligheden i en emotionel tilstand, der er optimeret til manipulation.

Cyklussen tjener også som en hukommelsessletningsmekanisme. Gårsdagens krise erstattes af dagens krise, før offentligheden kan analysere, kontekstualisere eller huske gårsdagens krise. Den konstante strøm af nye nødsituationer forhindrer dannelsen af den vedvarende opmærksomhed, der kræves for at forstå mønstre. Hver begivenhed præsenteres som isoleret, uden fortilfælde og krævende øjeblikkelig emotionel reaktion. Forbindelserne mellem begivenheder — de mønstre, der ville afsløre den usynlige krig — begraves under den daglige lavine af fabrikeret hastværk.

## Kapitel 30 — Journalistikkens død: Da ethvert nyhedsrum blev et PsyOp-leveringssystem

Journalistik er i sin ideelle form praksis med at undersøge magt, dokumentere sandhed og informere offentligheden, så demokratisk selvstyre er muligt. Dette ideal har aldrig været fuldt realiseret, men der var en periode — groft sagt fra de sene 1960'ere til de tidlige 1990'ere — hvor amerikansk journalistik nærmede sig det tæt nok til at true den usynlige krig.

Pentagon Papers, Watergate, Church Committee-afsløringerne, Iran-Contra, Gary Webbs "Dark Alliance" — disse var øjeblikke, hvor journalistikken fungerede efter hensigten, afslørede regeringsforbrydelser og holdt magten ansvarlig. Hvert af disse øjeblikke resulterede i konsekvenser: fratræden, undersøgelser, politikændringer og — kortvarigt — genoprettelse af offentlig tillid til idéen om, at sandheden kunne opdages og rapporteres.

Den usynlige krigs svar på denne periode af ansvarlighed var ikke at undertrykke journalistik gennem censur. Det var at absorbere journalistikken ind i systemet — at gøre journalistikken selv til en leveringsmekanisme for de narrativer, der tjener magten.

Mekanismerne for absorption inkluderer: virksomhedskonsolidering (reducering af redaktionel uafhængighed), reklameafhængighed (tilpasning af redaktionelt indhold til annoncørinteresser), adgangsjournalistik (bytte af favorabel dækning mod regeringsadgang), svingdøren mellem efterretningstjeneste og medier (placering af tidligere efterretningsofficerer i redaktionelle og analytiske roller), destruktionen af forretningsmodellen (internettets indvirkning på reklameindtægter) og algoritmisk kuratering af nyhedsforbrug (dirigering af opmærksomhed mod indhold, der genererer engagement snarere end forståelse).

Den kumulative effekt er et medieøkosystem, der ligner journalistik, men fungerer som et PsyOp-leveringssystem. Reporterne gennemgår journalistikkens bevægelser. Redaktørerne gennemgår redigeringens bevægelser. Ankerne gennemgår præsentationens bevægelser. Men den information, der når offentligheden, er blevet filtreret gennem så mange lag af virksomhedsinteresser, efterretningsindflydelse og algoritmisk kuratering, at dens relation til virkeligheden i bedste fald er tynd.

Journalistikkens død er ikke en metafor. Den institutionelle infrastruktur, der engang understøttede modstandsdygtig, undersøgende, magtudfordrende reportage, er systematisk blevet demonteret. Hvad der er tilbage, er en simulation af journalistik — en optræden af uafhængighed, der skjuler en virkelighed af kapring. Og offentligheden, konditioneret af årtiers tillid til de institutioner, der engang fortjente det, fortsætter med at forbruge simulationen, som om den var den virkelige vare.

# Del IV — COINTELPRO og indenlandsk krigsførelse

## Kapitel 31 — COINTELPRO: FBI's hemmelige krig mod indenlandsk dissens

COINTELPRO — et akronym for Counter Intelligence Program — var FBI's systematiske, årtier-lange kampagne for at infiltrere, forstyrre, miskreditere og destruere indenlandske politiske bevægelser, som bureauet anså for undergravende. Programmet opererede officielt fra 1956 til 1971, men dets metoder og mentalitet gik forud for og overlevede dets officielle datoer.

COINTELPRO var ikke en undersøgelse. Det var en krig. FBI overvågede ikke disse bevægelser for at opdage kriminel aktivitet. Det angreb dem for at forhindre politisk aktivitet. Målene var ikke kriminelle — de var borgere, der udøvede deres forfatningsmæssige rettigheder til ytring, forsamling og politisk organisering. FBI's egne dokumenter bruger krigens sprog: "neutralisere," "forstyrre," "miskreditere," "destruere."

Programmet sigtede mod fem brede kategorier: det amerikanske kommunistparti (fra 1956), Socialist Workers Party (fra 1961), hvide hadgrupper inklusive Ku Klux Klan (fra 1964), sorte nationalistiske og borgerrettighedsgrupper (fra 1967) og New Left og antikrigsbevægelsen (fra 1968). Målretningen af Klan gav politisk dækning for programmet: FBI kunne pege på sine anti-Klan-operationer som bevis på, at COINTELPRO var upartisk. I praksis dværgede ressourcerne brugt på at forstyrre venstreorienterede og sorte bevægelser dem, der var rettet mod Klan.

Metoderne var konsistente på tværs af alle mål: infiltration af organisationer med informanter og agents provocateurs; psykologisk krigsførelse gennem anonyme breve, forfalskede dokumenter og plantede mediehistorier; juridisk chikane gennem skatteundersøgelser, arrestation på påskudsbaserede anklager og manipulation af retssystemet; udenomretlig magt gennem samarbejde med lokalt politi for at gennemføre razziaer, tæsk og — i mindst ét dokumenteret tilfælde — snigmord.

COINTELPRO blev afsløret i 1971, da en gruppe, der kaldte sig Citizens' Commission to Investigate the FBI, brød ind i FBI's feltkontori Media, Pennsylvania og stjal over tusind dokumenter. Dokumenterne blev distribueret til pressen og afslørede programmets eksistens og omfang. Den efterfølgende Church Committee-undersøgelse i 1975 dokumenterede programmet i detaljer og fordømte det som en systematisk krænkelse af forfatningsmæssige rettigheder.

FBI afsluttede officielt COINTELPRO i 1971. Om metoderne ophørte — eller bare fortsatte under andre navne og administrative strukturer — er et spørgsmål, som beviserne besvarer klart: metoderne fortsatte. Målene ændrede sig. Teknologien udviklede sig. Men FBI's krig mod indenlandsk dissens sluttede ikke, da programmets navn blev pensioneret.

## Kapitel 32 — J. Edgar Hoover: Manden der forvandlede FBI til et politisk politi

J. Edgar Hoover tjente som FBI's direktør fra 1924 til sin død i 1972 — otteogfyrre års ubrudt magt. Ingen anden person i amerikansk historie besad en position af sådan autoritet i så lang tid. Og ingen anden person gjorde mere for at forvandle et retshåndhævende agentur til et redskab for politisk undertrykkelse.

Hoover byggede FBI til det mest magtfulde indenlandske efterretningsapparat i den vestlige verden. Han skabte fingeraftryksdatabasen, kriminalitetslaboratoriet og træningsakademiet, der gav bureauet dets ry for professionalisme. Han skabte også et overvågningsimperium, der overvågede de politiske aktiviteter, seksuelle adfærd og personlige sårbarheder hos politikere, journalister, aktivister og enhver anden, der kunne true bureauets magt eller Hoovers position.

Hoovers personlige filer — de "Official and Confidential"-filer, der blev opbevaret på hans kontor — indeholdt nedsættende information om præsidenter, senatorer, kongresmedlemmer, højesteretsdommere, journalister og fremtrædende borgere. Denne information blev brugt som løftestang: politikere, der udfordrede bureauets autoritet eller Hoovers budgetanmodninger, ville modtage subtile påmindelser om, at direktøren besad information om deres privatliv, der kunne være pinlig, hvis den blev offentliggjort.

Dette afpresningssystem — aldrig formelt anerkendt, men vidt forstået i Washington — var fundamentet for Hoovers magt. Præsidenter, der ville fyre ham, kunne ikke, fordi han kendte deres hemmeligheder. Kongresudvalg, der burde have undersøgt bureauet, kunne ikke, fordi Hoover kendte deres medlemmers hemmeligheder. FBI-direktøren var i praktisk forstand uden ansvar — beskyttet af et gensidigt gidselarrangement, hvori alle ved magten havde noget at skjule, og Hoover vidste, hvad det var.

Under Hoovers ledelse gennemførte FBI overvågning af enhver betydelig politisk bevægelse i Amerika i et halvt århundrede. Målene inkluderede kommunister, socialister, fagforeningsorganisatorer, borgerrettighedsledere, antikrigsaktivister, feminister, miljøforkæmpere og enhver anden, hvis politiske aktiviteter Hoover anså for undergravende — en kategori, der i Hoovers sind omfattede alle, der udfordrede status quo.

Hoover døde på sit kontor i 1972, og hans personlige filer blev beslaglagt af hans mangeårige medarbejder og vicedirektør, Clyde Tolson. Hvad der skete med filerne, er omstridt. Nogle blev angiveligt destrueret. Nogle kan være blevet overdraget til andre hænder. Det fulde indhold af Hoovers afpresningsarkiv — den mest omfattende samling af kompromitterende information om amerikanske eliter, der nogensinde er samlet — er aldrig blevet offentliggjort.

## Kapitel 33 — Destruktionen af Black Panthers: Infiltration, snigmord og Hampton-mordet

Black Panther Party, grundlagt i Oakland i 1966 af Huey Newton og Bobby Seale, var det primære mål for COINTELPRO's "Black Nationalist"-program. FBI-direktør Hoover erklærede Panthers "den største trussel mod landets indre sikkerhed" og instruerede bureauet i at "forhindre fremkomsten af en messias, der kunne forene og elektrisere den militante sorte nationalistbevægelse."

FBI's kampagne mod Panthers var omfattende. Informanter blev plantet i enhver betydelig Panther-afdeling. Forfalskede breve blev sendt for at skabe mistillid mellem Panther-ledere og mellem Panthers og andre organisationer. Mediehistorier blev plantet for at miskreditere partiet. Juridisk chikane — arrestationer på opdigtede eller oppustede anklager — holdt Panther-ledere i retten og i fængsel og drænede organisationens ressourcer.

Den mest ødelæggende teknik var agent provocateuren. FBI-informanter inden for Panthers opmuntrede til voldelige handlinger, foreslog ulovlige operationer og skabte interne konflikter designet til at fremprovokere paranoia og udrensninger. I nogle tilfælde begik informanterne selv de voldelige handlinger, der derefter blev tilskrevet Panthers og brugt til at retfærdiggøre yderligere undertrykkelse.

Mordet på Fred Hampton er det klareste tilfælde af, at COINTELPRO nåede sin logiske konklusion. Hampton var formand for Illinois Black Panther Party, en karismatisk enogtyveårig organisator, der havde bygget en koalition på tværs af raceskel — der forenede Black Panthers, Puerto Ricanske Young Lords og hvide appalachiske Young Patriots i en "Rainbow Coalition," der truede magtstrukturen i Chicago og i forlængelse heraf den nationale politiske orden.

Den 4. december 1969 foretog fjorten betjente fra Chicago Police Departments statsanklagerenhed, der handlede på information leveret af FBI-informant William O'Neal, en razzia mod Hamptons lejlighed kl. 4:45. O'Neal havde leveret en detaljeret plantegning af lejligheden med markering af Hamptons seng. O'Neal havde også drugget Hampton med secobarbital, et kraftigt barbiturat, tidligere den aften. Hampton blev skudt i sin seng, mens han var bevidstløs. Politiet affyrede cirka halvfems skud. Panthers affyrede ét — et enkelt skud fra et haglgevær, der blev affyret refleksivt af den døende Mark Clark.

Den indledende politiberetning beskrev en voldsom ildkamp. Retsmedicinske beviser beviste det modsatte. Razziaen var et snigmord. Fred Hampton blev myrdet i sin søvn af en politienhed, der handlede på efterretninger leveret af FBI. Han var enogtyve år gammel.

En efterfølgende borgerrettighedsretssag resulterede i et forlig på 1,85 millioner dollars — betalt af den føderale regering, staten Illinois og Cook County. Ingen blev strafferetligt forfulgt. FBI's rolle i snigmordet blev dokumenteret, men forblev ustraffet. Og budskabet til enhver politisk bevægelse i Amerika blev modtaget klart: hvis du bygger en koalition, der truer magtstrukturen, vil de dræbe dig i din seng.

## Kapitel 34 — Mordet på Martin Luther King Jr.: FBI's krig mod drømmen

FBI's kampagne mod Martin Luther King Jr. var den mest vedvarende, ondsindede og personlige operation i COINTELPRO's historie. Den begyndte i de sene 1950'ere og fortsatte indtil Kings snigmord den 4. april 1968 — og baseret på beviserne sluttede FBI's rolle ikke med overvågning og chikane, men strakte sig til meddelagtighed i selve snigmordet.

Hoovers had til King var visceralt og obsessivt. Han kaldte King "den farligste neger i Amerika." Han autoriserede en kampagne med total overvågning: Kings telefonopkald blev aflyttet, hans hotelværelser blev aflyttet, hans møder blev overvåget, og hans privatliv blev gransket for enhver information, der kunne bruges til at destruere ham.

FBI kompilerede optagelser af Kings udenoms seksuelle møder og sendte dem til King sammen med et anonymt brev, der antydede, at han skulle begå selvmord. Brevet, senere bekræftet som en FBI-operation, erklærede: "King, der er kun én ting tilbage for dig at gøre. Du ved, hvad det er... Du er færdig. Der er kun én udvej for dig."

FBI sendte dette brev — et selvmordskrav — til lederen af den amerikanske borgerrettighedsbevægelse. Dette er ikke en konspirationsteori. Brevet eksisterer. FBI har anerkendt det. Det blev indført i kongresprotokollen under Church Committee-undersøgelserne.

King blev snigmyrdet i Memphis den 4. april 1968. James Earl Ray blev dømt for mordet efter at have erklæret sig skyldig — en tilståelse, han straks forsøgte at trække tilbage og brugte resten af sit liv på at forsøge at omstøde, idet han hævdede, at han var en stråmand. Kings familie kom til at tro, at Ray ikke handlede alene, og anlagde en civil retssag i 1999. Juryen i King mod Jowers fandt efter tredive dages vidneudsagn, at Kings snigmord var resultatet af en konspiration, der involverede regeringsagenturer. Dommen modtog minimal mediedækning.

Beviserne for regeringsmeddelagtighed inkluderer: FBI's dokumenterede kampagne for at destruere King, tilbagetrækningen af Kings politibeskyttelse på dagen for snigmordet, fjernelsen af en deling af sorte brandmænd fra brandstationen med udsigt over Lorraine Motel, tilstedeværelsen af militære efterretningsagenter i Memphis på dagen for snigmordet og vidneudsagn fra flere vidner, der identificerede andre deltagere end Ray.

Om FBI direkte beordrede Kings snigmord eller bare skabte de betingelser, der gjorde det muligt — gennem års chikane, overvågning og dyrkning af et klima af had mod King — var resultatet det samme: den mest effektive leder, borgerrettighedsbevægelsen nogensinde producerede, blev dræbt, og bevægelsen blev halshugget. Drømmen døde ikke med King, men drømmeren gjorde. Og FBI's krig mod den drømmer er dokumenteret i dets egne filer.

## Kapitel 35 — Overvågningen af John Lennon: Hvorfor FBI frygtede en musiker

John Lennon var ikke en revolutionær. Han var musiker. Han skrev sange om fred, kærlighed og muligheden for en verden uden krig. For dette betragtede FBI ham som en trussel mod den nationale sikkerhed og gennemførte en flerårig overvågnings- og chikanekampagne rettet mod at deportere ham fra USA.

Lennons FBI-fil, frigivet efter årtiers aktindsigtsretssager af historikeren Jon Wiener, afslører en overvågningsoperation, der sporede Lennons bevægelser, overvågede hans telefonopkald, dokumenterede hans politiske forbindelser og koordinerede med Immigration and Naturalization Service (INS) for at tilbagekalde hans visum og deportere ham.

Kampagnen begyndte i 1971, da Lennon flyttede til New York og blev involveret i antikrigsaktivisme. Han omgikkes Jerry Rubin, Abbie Hoffman og andre radikale figurer. Han planlagde en koncertturné, der ville falde sammen med det republikanske nationalkonvent i 1972, med hensigten at kombinere musik med vælgerregistrering og antikrigsprotest.

Nixon-administrationen — der allerede var engageret i den ulovlige overvågning og politiske sabotage, der ville blive Watergate-skandalen — betragtede Lennons planer som en trussel mod Nixons genvalg. Senator Strom Thurmond skrev et memo til justitsminister John Mitchell, hvori han foreslog, at "deportation ville være en strategisk modforanstaltning" mod Lennons politiske aktiviteter.

Deportationssagen bandt Lennon i juridiske kampe i årevis og opslugte hans tid, energi og ressourcer — hvilket naturligvis var formålet. Den juridiske chikane opnåede sit operationelle mål: Lennon var for udmattet af den juridiske kamp til at iværksætte den politiske koncertturné, som administrationen frygtede.

Lennon-sagen demonstrerer, at COINTELPRO's metoder ikke var begrænset til militante organisationer. Enhver med en platform og et budskab, der truede krigsmaskinen, var et mål. En musiker, der sang "Imagine" — en sang om fred — blev udsat for føderal overvågning, juridisk chikane og deportationssager af den mest magtfulde regering på Jorden. Den usynlige krig skelner ikke mellem våben og guitarer. Den sigter mod enhver, der truer narrativet.

## Kapitel 36 — Operation CHAOS: CIA's ulovlige indenlandske overvågning af antikrigsbevægelsen

Operation CHAOS var CIA's program til overvågning, infiltration og forstyrrelse af de indenlandske antikrigs- og borgerrettighedsbevægelser. Det opererede fra 1967 til 1974 under ledelse af James Jesus Angleton, CIA's legendariske chef for kontraspionage.

Programmet var ulovligt fra sin begyndelse. CIA's charter — Loven om National Sikkerhed fra 1947 — forbød eksplicit agenturet at gennemføre indenlandske efterretningsoperationer. CIA var designet til at operere i udlandet. FBI var ansvarligt for indenlandsk sikkerhed. Operation CHAOS krænkede denne fundamentale adskillelse af autoritet.

Programmet blev retfærdiggjort med påstanden om, at fremmede regeringer — særligt Sovjetunionen og Kina — finansierede og dirigerede den amerikanske antikrigsbevægelse. Denne påstand var falsk. CIA's egne analyser konkluderede gentagne gange, at antikrigsbevægelsen primært var et indenlandsk fænomen drevet af ægte modstand mod Vietnamkrigen. Den udenlandske indflydelse var minimal. Men fraværet af udenlandsk styring afsluttede ikke programmet — det krævede bare mere kreative begrundelser for at fortsætte det.

På sit højdepunkt vedligeholdt Operation CHAOS filer på over 300.000 amerikanske borgere og organisationer. Det åbnede over 7.000 filer på individuelle amerikanere. Det indekserede over 300.000 navne i sin database. Det infiltrerede agenter i antikrigsorganisationer, placerede informanter i studentegrupper og overvågede aktiviteterne for amerikanske borgere, der ikke havde begået nogen forbrydelse ud over at udøve deres forfatningsmæssige ret til at modsætte sig en krig.

Programmet arbejdede i koordination med FBI (COINTELPRO), NSA (Operation MINARET) og militær efterretningstjeneste (der gennemførte sin egen indenlandske overvågning under diverse programnavne). Tilsammen skabte disse programmer et omfattende indenlandsk overvågningsapparat, der overvågede millioner af amerikaneres politiske aktiviteter.

Operation CHAOS blev afsløret af Seymour Hersh i New York Times i december 1974 og efterfølgende undersøgt af Church Committee. Udvalget fordømte programmet som en krænkelse af CIA's charter og af amerikanske borgeres forfatningsmæssige rettigheder. CIA-direktør William Colby forsvarede programmet som en nødvendig reaktion på truslen om udenlandsk indflydelse på antikrigsbevægelsen — en trussel, som CIA's egne analyser gentagne gange havde fundet ubetydelig.

## Kapitel 37 — Agents provocateurs: Hvordan FBI skaber de terrorister, det hævder at fange

En agent provocateur er en undercoveragent, der infiltrerer en gruppe, tilskynder den til at begå ulovlige handlinger og derefter leverer beviserne for gruppens retsforfølgelse. Teknikken har været brugt af efterretnings- og retshåndhævelsesagenturer i århundreder. I USA er den blevet perfektioneret til en kunstform.

FBI's brug af agents provocateurs er dokumenteret i hundredvis af sager, fra COINTELPRO gennem Krigen mod Terror. Mønsteret er konsistent: FBI identificerer et sårbart individ eller en gruppe — typisk marginaliseret, isoleret og vred. Det indsætter en informant eller undercoveragent i gruppen. Agenten foreslår en ulovlig handling — normalt en voldelig. Agenten leverer målet, planen og ofte materialerne (inklusive falske sprængstoffer leveret af FBI). Målet accepterer. FBI arresterer målet. En pressekonference annoncerer afværgelsen af et terrorkomplot. Overskrifterne bekræfter, at FBI beskytter Amerika mod terrorisme.

Det spørgsmål, overskrifterne aldrig stiller, er: ville komplottet have eksisteret uden FBI's involvering? I sag efter sag er svaret nej. Målene er typisk individer uden nogen operationel kapacitet — ingen våben, ingen træning, ingen forbindelser og ingen plan — indtil FBI leverer alle disse ting gennem sin informant.

Newburgh Four (2009) var fattige mænd i Newburgh, New York, der blev rekrutteret af en FBI-informant, der tilbød dem hundredtusindvis af dollars for at deltage i et komplot om at bombe synagoger og skyde militærfly ned. Informanten leverede målene, de falske sprængstoffer og de falske missiler. En føderal dommer beskrev sagen som "en fantasi-terroroperation" skabt af regeringen.

Liberty City Seven (2006) var en gruppe mænd i Miami, der var så uorganiserede, at de knap havde råd til at spise, endsige gennemføre en terroroperation. En FBI-informant udgav sig for en al-Qaeda-agent og foreslog et komplot om at bombe Sears Tower i Chicago. Mændene havde ingen våben, ingen sprængstoffer, ingen operationel plan og ingen forbindelse til nogen terrororganisation. De blev dømt efter tre retssager.

Disse sager tjener et dobbelt formål: de retfærdiggør FBI's antiterrorbudget og bemanding, og de opretholder offentlig frygt for terrorisme på niveauer, der understøtter videreførelsen af overvågningsstaten. FBI fanger ikke terrorister. Det skaber dem, arresterer dem og tager derefter æren for at beskytte offentligheden mod en trussel, som bureauet selv fabrikerede.

## Kapitel 38 — Patriot Act og masseovervågning: COINTELPRO legaliseret og digitaliseret

USA PATRIOT Act — Uniting and Strengthening America by Providing Appropriate Tools Required to Intercept and Obstruct Terrorism Act — blev underskrevet som lov den 26. oktober 2001, femogfyrre dage efter angrebene den 11. september. Den var 342 sider lang. Den blev vedtaget af Senatet 98-1 (Russ Feingold afgav den eneste modstemme) og af Repræsentanternes Hus 357-66. De fleste kongresmedlemmer anerkendte senere, at de ikke havde læst lovforslaget, før de stemte.

Patriot Act legaliserede stort set alt, hvad COINTELPRO og Operation CHAOS havde gjort ulovligt. Den autoriserede masseovervågning af amerikanske kommunikationer uden rimelig begrundelse. Den udvidede FBI's autoritet til at gennemføre "sneak and peek"-ransagninger uden at underrette målet. Den tillod regeringen at tilgå biblioteksoptegnelser, lægejournaler, finansielle optegnelser og internetaktivitet gennem National Security Letters, der ikke krævede domstolsgodkendelse. Den udvidede definitionen af "indenlandsk terrorisme" til at omfatte aktiviteter, der kunne anvendes på legitim politisk dissens.

Paragraf 215 i Patriot Act autoriserede masseindsamlingen af telefonmetadata — optegnelser over ethvert telefonopkald foretaget af enhver amerikaner, inklusive de opkaldte numre, opkaldenes varighed og tidspunktet for opkald. Dette program opererede i hemmelighed, indtil Edward Snowden afslørede det i 2013. Da det blev afsløret, argumenterede regeringen for, at programmet var lovligt under Paragraf 215. En føderal domstol fastslog senere, at det ikke var — men på det tidspunkt havde programmet været i drift i over et årti.

Patriot Act transformerede forholdet mellem den amerikanske regering og det amerikanske folk. Før loven skulle regeringen demonstrere rimelig begrundelse over for en dommer, før den overvågede en borger. Efter loven blev overvågning standarden, og borgere havde ingen praktisk mulighed for at vide, om de blev overvåget, eller udfordre overvågningen.

Loven blev præsenteret som en midlertidig nødforanstaltning. Den er blevet fornyet gentagne gange, og dens centrale bestemmelser er stadig gældende. Nødsituationen — Krigen mod Terror — har intet slutpunkt, og derfor har nødbeføjelserne ingen udløbsdato. Patriot Act opnåede, hvad COINTELPRO ikke kunne: den permanente, lovlige, systematiske overvågning af hele den amerikanske befolkning.

## Kapitel 39 — Occupy Wall Street, Black Lives Matter og Standing Rock: Moderne COINTELPRO

COINTELPRO blev officielt afsluttet i 1971. Dets metoder blev ikke. Enhver betydelig protestbevægelse i USA siden 1970'erne har været udsat for infiltration, overvågning, forstyrrelse og miskreditering af føderale, statslige og lokale retshåndhævelsesagenturer, der bruger teknikker, der er uadskillelige fra dem, der er dokumenteret i COINTELPRO-filerne.

Occupy Wall Street (2011) blev infiltreret af FBI fra sin begyndelse. FBI-dokumenter opnået gennem aktindsigtsanmodninger afslører, at bureauet overvågede Occupy-aktiviteter på landsplan, delte efterretninger med private virksomheder (inklusive de finansielle institutioner, som Occupy protesterede imod) og koordinerede med lokalt politi for at gennemføre de razziaer, der i sidste ende demonterede lejrene. Et FBI-dokument fra Houston-feltkontoret diskuterede potentielle snigskytte-angreb mod Occupy-ledere — en detalje, der ikke modtog nogen mainstream mediedækning, da dokumenterne blev frigivet.

Black Lives Matter (2013-nutid) blev udpeget af FBI som en "Black Identity Extremist"-trussel — en kategori skabt af bureauet i 2017, som kritikere beskrev som en genpakning af COINTELPRO's "Black Nationalist"-mål. FBI-dokumenter afslørede overvågning af BLM-aktivister, overvågning af sociale medieaktiviteter og koordinering af efterretninger mellem føderale agenturer og lokale politiafdelinger, der reagerede på BLM-protester.

Standing Rock (2016-2017), protesten mod Dakota Access Pipeline, blev udsat for militærgrad overvågning og infiltration af private sikkerhedsfirmaer, der arbejdede med retshåndhævelse. TigerSwan, en sikkerhedsentreprenør bemandet med tidligere militært efterretningspersonel, beskrev demonstranterne i interne dokumenter som "et ideologisk drevet oprør med en stærk religiøs komponent" og anbefalede antiterrorstrategier til at håndtere dem.

Den røde tråd på tværs af disse bevægelser er, at de blev behandlet som trusler mod den nationale sikkerhed snarere end som udøvelse af forfatningsmæssige rettigheder. FBI, lokalt politi, private sikkerhedsfirmaer og virksomhedsinteresser koordinerede for at overvåge, infiltrere og forstyrre fredelige politiske bevægelser — præcis som COINTELPRO havde gjort halvtreds år tidligere.

Teknologien har ændret sig. Overvågningen er nu digital snarere end fysisk. Informanterne kommunikerer gennem krypterede apps snarere end mønttelefoner. Efterretningerne deles gennem fusionscentre snarere end kontormemoer. Men målet er uændret: identificer politiske bevægelser, der truer den eksisterende magtstruktur, infiltrer dem, forstyr dem og destruer dem — alt imens man opretholder fremtoningen af et frit samfund, der respekterer retten til dissens.

## Kapitel 40 — Programmet for målrettede individer: Organiseret stalking og elektromagnetisk chikane

Den mest kontroversielle påstand i denne del — og den, der mest direkte forbinder COINTELPRO med nutiden — er eksistensen af organiserede chikaneprogrammer rettet mod specifikke individer.

Tusindvis af mennesker i USA og verden over rapporterer at være udsat for koordineret overvågning, chikane og — i nogle tilfælde — angreb med rettet energi. De beskriver at blive fulgt af flere køretøjer, modtage chikanerende telefonopkald, opleve forstyrrelser i deres elektronik, blive udsat for støjkampagner og mærke fysiske virkninger (hovedpine, kvalme, hudsvidning, søvnforstyrrelse), som de tilskriver rettede elektromagnetiske våben.

Mainstreamreaktionen på disse rapporter er at afvise dem som symptomer på paranoid skizofreni. Og i nogle tilfælde kan den diagnose være korrekt. Psykisk sygdom eksisterer, og paranoide vrangforestillinger eksisterer.

Men afvisningen ignorerer dokumenteret historie. COINTELPRO's metoder inkluderede præcis den slags organiseret chikane, som "målrettede individer" beskriver: koordineret overvågning af flere agenter, anonym chikane, indblanding i ansættelse og relationer og psykologisk krigsførelse designet til at få målet til at fremstå psykisk ustabilt. Zersetzung-programmet under det østtyske Stasi — dokumenteret i detaljer efter Berlinmurens fald — brugte identiske metoder: organiseret stalking, gaslighting, karrieresabotage og den bevidste skabelse af symptomer, der efterlignede psykisk sygdom.

Den teknologiske dimension tilføjer endnu et lag. Rettede energivåben er ikke science fiction. Det amerikanske militær har anerkendt eksistensen af Active Denial System (et millimeterbølgevåben, der forårsager intens hudsmerter), LRAD (Long Range Acoustic Device, brugt mod demonstranter) og diverse andre rettede energiteknologier. "Havana Syndrom"-hændelserne — hvori amerikanske diplomater i Cuba, Kina og andre steder oplevede pludseligt indsættende hovedpine, høretab, kognitiv svækkelse og hjerneskade — blev af National Academy of Sciences tilskrevet "rettet, pulset radiofrekvensenergi."

Hvis regeringen besidder rettede energivåben, hvis den har en dokumenteret historie med at gennemføre organiserede chikanekampagner mod indenlandske mål, og hvis tusindvis af individer rapporterer symptomer forenelige med både de historiske chikanemetoder og de kendte kapaciteter af rettede energivåben, så er den totale afvisning af alle sådanne rapporter som psykisk sygdom ikke en videnskabelig konklusion. Det er en bekvem.

# Del V — Falsk flag-operationer

## Kapitel 41 — Hvad er et falsk flag? Den ældste militære bedrag i historien

En falsk flag-operation er en handling udført af én part, der er designet til at se ud, som om den blev udført af en anden. Udtrykket stammer fra søkrig, hvor skibe ville føre en fjendtlig nations flag for at nærme sig deres mål uden at vække alarm, for derefter at afsløre deres sande flag i angrebsøjeblikket.

Konceptet er lige så gammelt som krigsførelse selv. Den trojanske hest — den kæmpe træoffer, der skjulte græske soldater inden for Trojas mure — er det ældste falske flag i vestlig litteratur. Princippet er simpelt: forklæd et angrebs oprindelse, så reaktionen rettes mod det forkerte mål.

I den moderne æra tjener falsk flag-operationer en specifik politisk funktion: de skaber et påskud for krig, for udvidelse af statsmagt eller for undertrykkelse af indenlandske bevægelser. Befolkningen bliver vist et angreb. Den får at vide, hvem der er ansvarlig. Den kræver en reaktion. Og reaktionen — allerede planlagt før angrebet fandt sted — præsenteres som den naturlige, nødvendige og retfærdiggjorte reaktion på en uprovokeret aggressionshandling.

Det falske flag er det ultimative udtryk for den hegelianske dialektik beskrevet i Del I: skab problemet (angrebet), styr reaktionen (frygt og harme), lever løsningen (krigen, loven, magtudvidelsen, der hele tiden var målet).

Effektiviteten af falske flag afhænger af to betingelser: befolkningens tillid til officielle narrativer, og mediernes villighed til at forstærke disse narrativer uden undersøgelse. Når begge betingelser er opfyldt, kan et falsk flag omdirigere historiens gang. Når en af betingelserne svigter — når borgere stiller spørgsmål ved narrativet, eller journalister undersøger uoverensstemmelserne — afsløres operationen.

De falske flag dokumenteret i denne del er ikke spekulative. De er bekræftet af afklassificerede dokumenter, kongresundersøgelser, retslige procedurer eller deltageres indrømmelser. De er de operationer, der blev afsløret. De operationer, der ikke blev afsløret — der lykkedes så fuldstændigt, at det falske narrativ erstattede virkeligheden — er per definition dem, vi ikke kender til.

## Kapitel 42 — Rigsdagsbranden (1933): Skabelonen for ethvert moderne falsk flag

Natten til den 27. februar 1933 brændte Rigsdagen — det tyske parlamentsbygning. Adolf Hitler, der var blevet udnævnt til kansler bare fire uger tidligere, gav straks kommunistiske terrorister skylden for branden. Næste dag overtalte han præsident Hindenburg til at underskrive Rigsdagsbranddekretet, der suspenderede borgerlige frihedsrettigheder, tillod ubegrænset tilbageholdelse uden rettergang og gav regeringen autoritet til at tilsidesætte delstatsregeringer.

Rigsdagsbranddekretet var det juridiske instrument, der afsluttede det tyske demokrati. Inden for uger fulgte Bemyndigelsesloven, der gav Hitler lovgivende magt uden parlamentarisk godkendelse. Kommunistpartiet blev forbudt. Politiske modstandere blev arresteret. Koncentrationslejrene åbnede. Og alt dette blev retfærdiggjort af en enkelt brand i en enkelt bygning på en enkelt nat.

Marinus van der Lubbe, en ung hollandsk kommunist, blev arresteret på stedet og dømt for at have startet branden. Han blev henrettet i januar 1934. Naziregeringen præsenterede branden som bevis på et kommunistisk komplot for at styrte staten — et komplot, der krævede de nødforanstaltninger, der tilfældigvis gav Hitler diktatorisk magt.

Om van der Lubbe handlede alene, handlede som del af et ægte kommunistisk komplot, eller var en stråmand brugt af nazisterne selv, har været debatteret i næsten et århundrede. Vægten af historiske beviser antyder, at nazisterne som minimum udnyttede branden og ganske muligt konstruerede den. Hermann Göring, der kontrollerede politiet og havde adgang til Rigsdagen gennem en underjordisk tunnel fra sine tilstødende kontorer, var i en position til at facilitere operationen. Flere vidner rapporterede at have set SA-medlemmer (brunskjorter) gå ind i bygningen før branden.

Rigsdagsbranden etablerede den skabelon, som ethvert efterfølgende falsk flag har fulgt: et dramatisk, skræmmende angreb; øjeblikkelig tilskrivning til en udpeget fjende; en forberedt lovgivningsmæssig reaktion, der udvider statsmagt; kriminalisering af dissens; og forvandlingen af et demokratisk samfund til et autoritært — alt opnået inden for dage.

Parallellerne til 11. september 2001 — et dramatisk angreb, øjeblikkelig tilskrivning, en forberedt lovgivningsmæssig reaktion (Patriot Act), kriminalisering af dissens (udpegningen af indenlandske trusler) og forvandlingen af amerikansk regeringsførelse gennem permanente nødbeføjelser — er ikke tilfældige. De er strukturelle. Skabelonen virker, fordi menneskelig psykologi er konsistent: en skræmt befolkning vil bytte frihed for sikkerhed hver gang, så længe skrækken er reel nok, og reaktionen er øjeblikkelig nok til at forhindre eftertanke.

## Kapitel 43 — Gleiwitz-hændelsen: Hvordan nazisterne fingerede et polsk angreb for at starte Anden Verdenskrig

Den 31. august 1939 — dagen før Tyskland invaderede Polen — iscenesatte en gruppe tyske SS-agenter klædt i polske militæruniformer et angreb på Gleiwitz-radiostationen, et tysk sendeanlæg nær den polske grænse. De udsendte en kort antitysk meddelelse på polsk og efterlod liget af en koncentrationslejrfange klædt i polsk uniform — et lig leveret som "bevis" på det polske angreb.

Hændelsen blev præsenteret af tyske statsmedier som en polsk provokation — én af flere iscenesatte grænsehandelser gennemført den nat under kodenavnet Operation Himmler. Hitler brugte hændelserne til at retfærdiggøre invasionen af Polen den følgende dag, den 1. september 1939 — den dato, der markerer begyndelsen på Anden Verdenskrig.

Gleiwitz-hændelsen er et af de få falske flag, der er fuldstændigt, entydigt dokumenteret. Alfred Naujocks, SS-officeren der ledede operationen, tilstod den ved Nürnbergprocessen. Planlægningsdokumenterne overlevede. Deltagerne blev identificeret. Der er ingen legitim historisk tvist om, at hændelsen var en iscenesat provokation designet til at skabe et falsk påskud for krig.

Gleiwitz demonstrerer, at regeringer vil iscenesætte angreb, dræbe uskyldige mennesker, klæde lig i fjendens uniformer og bruge den fabrikerede hændelse til at lancere angrebskrige. Dette er ikke en teoretisk kapacitet. Det er en dokumenteret historisk kendsgerning. Og når denne kendsgerning er etableret, ændrer spørgsmålet sig: ikke "ville en regering gøre dette?" men "har en regering gjort dette siden?"

## Kapitel 44 — Operation Northwoods (1962): Pentagons plan om at angribe amerikanere og give Cuba skylden

I marts 1962 præsenterede de Forenede Stabschefer — de højestrangerende militærofficerer i USA — for forsvarsminister Robert McNamara et dokument med titlen "Retfærdiggørelse af amerikansk militær intervention i Cuba." Dokumentet foreslog en serie falsk flag-operationer designet til at skabe påskuddet for en amerikansk invasion af Cuba.

Forslagene inkluderede: at iscenesætte bombesprængningen af et amerikansk skib i Guantánamo-bugten og give Cuba skylden; at sænke en båd fuld af cubanske flygtninge (virkelige eller simulerede) og give Cuba skylden; at udvikle en "kommunistisk cubansk terrorkampagne" i Miami og andre byer, inklusive detonation af bomber på omhyggeligt udvalgte steder; at skyde et civilt fly ned (en CIA-chartret drone forklædt som et passagerfly) og give Cuba skylden; og at fabrikere beviser for cubansk involvering i mordet på cubanske flygtninge i USA.

Dokumentet var underskrevet af Lyman Lemnitzer, formanden for de Forenede Stabschefer. Det blev præsenteret for McNamara, der afviste det. Præsident Kennedy var angiveligt rasende, da han erfarede forslaget, og fjernede efterfølgende Lemnitzer som formand for de Forenede Stabschefer.

Operation Northwoods blev afklassificeret i 1997 og publiceret af National Security Archive. Dokumentet er tilgængeligt i sin helhed online. Det er ikke en konspirationsteori. Det er et underskrevet forslag af den højeste militære autoritet i USA om at gennemføre terrorangreb mod amerikanske borgere og give en fremmed regering skylden for at retfærdiggøre en krig.

Betydningen af Operation Northwoods er ikke, at den blev implementeret — det blev den ikke. Dens betydning er, at den blev foreslået, underskrevet og præsenteret som en seriøs mulighed af de mænd, der var ansvarlige for Amerikas nationale forsvar. Den militære ledelse i USA var villig til at myrde amerikanske borgere i falsk flag-operationer for at skabe et påskud for krig. Kennedy afviste planen. De mænd, der foreslog den, forblev i magtpositioner. Og Kennedy blev snigmyrdet atten måneder senere.

## Kapitel 45 — Tonkin-hændelsen (1964): Det fabrikerede angreb der lancerede Vietnamkrigen

Den 2. august 1964 blev USS Maddox, en amerikansk destroyer, der gennemførte efterretningsoperationer i Tonkinbugten ud for Nordvietnams kyst, angrebet af nordvietnamesiske torpedobåde. Denne hændelse var virkelig. Maddox opererede i farvande, hvor sydvietnamesiske kommandosoldater netop havde gennemført angreb på nordvietnamesiske kystinstallationer — angreb som USA havde støttet — og den nordvietnamesiske reaktion, selvom aggressiv, var ikke uprovokeret.

Den 4. august 1964 rapporterede Maddox og en anden destroyer, USS Turner Joy, et andet angreb fra nordvietnamesiske torpedobåde. Denne hændelse var ikke virkelig. Skibenes besætninger rapporterede radarkontakter, sonarkontakter og visuelle observationer, som efterfølgende undersøgelse fastslog var falske — produktet af nervøse radaroperatører, udstyrsfejl og den psykologiske forventning om et angreb, som kommandørerne havde forudset.

Kaptajn John Herrick, der kommanderede Maddox, sendte et kabel til Pacific Command inden for timer efter det rapporterede angreb, hvori han udtrykte tvivl: "Gennemgang af aktionen gør mange rapporterede kontakter og affyrede torpedoer tvivlsomme... Mærkelige vejreffekter på radar og overivrige sonarmænd kan have forårsaget mange rapporter."

Tvivlen blev ignoreret. Præsident Lyndon Johnson gik på nationalt tv den aften for at annoncere angrebene og anmode om kongresautorisation til militær aktion. Tonkinbugt-resolutionen blev vedtaget af Kongressen den 7. august — enstemmigt i Repræsentanternes Hus og med kun to modstemmer i Senatet. Den autoriserede præsidenten til at bruge militær magt i Sydøstasien uden en formel krigserklæring.

Resolutionen var det juridiske grundlag for Vietnamkrigen. Den førte til indsættelsen af over 500.000 amerikanske tropper, døden for 58.000 amerikanere og over to millioner vietnamesere, og den mest splittende periode i amerikansk indenrigspolitik siden borgerkrigen. Alt dette var baseret på et angreb, der ikke fandt sted.

NSA afklassificerede dokumenter i 2005, der bekræftede, hvad historikere længe havde mistænkt: den anden Tonkinbugt-hændelse fandt ikke sted. NSA's egen analyse viste, at efterretningsrapporter var blevet manipuleret for at understøtte konklusionen om, at et angreb havde fundet sted. Det falske angreb blev brugt til at retfærdiggøre en krig, der dræbte millioner, og som krigens arkitekter havde planlagt at eskalere længe før hændelsen fandt sted.

## Kapitel 46 — USS Liberty (1967): Da Israel angreb et amerikansk skib, og Amerika dækkede over det

Den 8. juni 1967, under Seksdageskrigen, blev USS Liberty — et tydeligt mærket amerikansk efterretningsskib, der opererede i internationale farvande i Middelhavet — angrebet af israelske fly og torpedobåde. Angrebet varede cirka to timer. Israelske jetfly beskød skibet med kanonild og napalm. Israelske torpedobåde affyrede torpedoer, hvoraf én ramte skibet under vandlinjen. Israelske helikoptere kredsede om skibet under angrebet.

Fireogtredive amerikanske søfolk blev dræbt, og 171 blev såret. Skibet var tæt på at synke.

Israel hævdede, at angrebet var en fejlidentifikation — at det havde forvekslet Liberty med et egyptisk skib. Libertys overlevende har enstemmigt afvist denne forklaring. Skibet førte et stort amerikansk flag. Det var tydeligt mærket med sit skrognummer. Det var blevet identificeret af israelske rekognosceringsfly timer før angrebet. Vejret var klart, og sigtbarheden var fremragende. Angrebet fortsatte i to timer — langt længere end nødvendigt for at identificere et skib, som Israel hævder, det ikke genkendte.

Johnson-administrationen accepterede Israels forklaring og undertrykte undersøgelsen. Flådens undersøgelsesret afsluttede sin undersøgelse på mindre end en uge — en umuligt kort tidsramme for en hændelse af denne størrelse — og konkluderede, at angrebet var en fejlidentifikation. Overlevende, der forsøgte at tale offentligt om angrebet, blev truet med krigsret. Admiral Thomas Moorer, der senere tjente som formand for de Forenede Stabschefer, udtalte offentligt, at angrebet var bevidst, og at tilsløringen var beordret af Det Hvide Hus.

USS Liberty-angrebet dækkes i detaljer i Bog 19 (Det Hellige Land), men dets inklusion her er afgørende, fordi det demonstrerer en dimension af falsk flag-mønsteret, der strækker sig ud over selve angrebet: tilsløringen. Angrebet på Liberty var ikke bare en aggressionshandling — det var en aggressionshandling, som offerets egen regering valgte at skjule frem for at konfrontere. Implikationerne for ethvert efterfølgende falsk flag er klare: hvis den amerikanske regering vil dække over mordet på sine egne søfolk begået af en allieret, hvad vil den så dække over, når angriberen er ukendt — eller når angriberen er den selv?

## Kapitel 47 — Lavon-affæren (1954): Israelske agenter bomber vestlige mål i Egypten

I 1954 rekrutterede israelsk militær efterretningstjeneste et netværk af egyptiske jøder til at placere bomber i amerikanske og britiske civile mål i Egypten — biblioteker, biografer og andre offentlige bygninger. Operationen, kendt som Operation Susannah, var designet til at blive tilskrevet egyptiske muslimske ekstremister, med målet om at skade Egyptens relationer med USA og Storbritannien og underminere den planlagte britiske tilbagetrækning fra Suez-kanatzonen.

Operationen mislykkedes, da en af agenternes bomber detonerede for tidligt, hvilket førte til arrestationen af hele netværket. To af agenterne blev henrettet af Egypten. Flere andre blev fængslet. Den israelske regering benægtede i første omgang involvering, og den resulterende skandale — kendt som Lavon-affæren efter den israelske forsvarsminister Pinhas Lavon, der fik skylden og blev tvunget til at træde tilbage — destabiliserede israelsk politik i årevis.

Israel anerkendte ikke formelt operationen før i 2005, da præsident Moshe Katsav ærede de overlevende agenter med anerkendelsescertifikater for deres tjeneste for staten.

Lavon-affæren er betydningsfuld, fordi den er en fuldt dokumenteret, statsanerkendt falsk flag-operation gennemført af et vestligt allieret demokrati. Israel rekrutterede agenter til at bombe civile mål i et fremmed land med den hensigt at give muslimer skylden og bruge den resulterende harme til at manipulere USA's og Storbritanniens udenrigspolitik.

Operationen demonstrerer også mønsteret med falsk flag-tilskrivning: angrebene var designet til at fremstå som islamistisk ekstremistisk terrorisme. Denne skabelon — at gennemføre angreb og give muslimske radikale skylden — ville optræde gentagne gange i de kommende årtier, selvom tilskrivningen af efterfølgende hændelser forbliver langt mere omstridt end Lavon-affæren, som Israel formelt har anerkendt.

## Kapitel 48 — Bombningen af Bolognas banegård (1980): Gladio, NATO og spændingsstrategien

Den 2. august 1980 eksploderede en bombe i ventesalen på Bolognas centralbanegård i Italien og dræbte 85 mennesker og sårede over 200. Det var det dødeligste terrorangreb i italiensk historie.

Angrebet blev oprindeligt tilskrevet venstreekstremister — De Røde Brigader eller lignende organisationer. Denne tilskrivning tjente formålet med Spændingsstrategien, det NATO-tilknyttede program designet til at forhindre det italienske kommunistparti i at opnå magt ved at associere venstrefløjen med terrorisme og vold.

Efterforskning afslørede til sidst, at bombeattentatet var udført af højreekstremister med forbindelser til de italienske hemmelige tjenester og til NATO's Operation Gladio — netværket af stay-behind-hære etableret på tværs af Vesteuropa under den Kolde Krig. Medlemmer af den neofascistiske organisation Nuclei Armati Rivoluzionari blev dømt for bombningen, og efterforskning afslørede forbindelser til italiensk militær efterretningstjeneste (SISMI) og til det bredere Gladio-netværk.

Bombningen i Bologna var ikke en isoleret hændelse. Den var del af et mønster af bombninger i Italien fra de sene 1960'ere til 1980'erne — "Blyårene" — der inkluderede Piazza Fontana-bombningen (1969, 17 dræbt), Italicus Express-bombningen (1974, 12 dræbt) og talrige andre angreb. Mange af disse angreb blev oprindeligt tilskrevet venstreorienterede grupper, men blev senere afsløret som udført af højreorienterede netværk med forbindelser til den italienske stat og NATO.

Spændingsstrategien opererede på et simpelt princip: udfør terrorangreb mod civile, giv den politiske venstrefløj skylden, og brug den resulterende frygt og harme til at sikre, at befolkningen støttede højreorienterede, NATO-tilknyttede regeringer frem for venstreorienterede alternativer. Befolkningen ville acceptere autoritære tiltag — overvågning, politibeføjelser, restriktioner på borgerlige frihedsrettigheder — som nødvendige reaktioner på den "venstreorienterede" terrortrussel. De faktiske gerningsmænd — højreorienterede netværk indlejret i staten — blev beskyttet af de samme efterretningstjenester, der skulle efterforske angrebene.

## Kapitel 49 — Brabant-massakrerne (1982-1985): Tilfældig terror i Belgien af statsrelaterede aktører

Mellem 1982 og 1985 ramte en serie voldelige angreb supermarkeder og andre kommercielle etablissementer i den belgiske provins Brabant. Angrebene var kendetegnet ved deres tilsyneladende tilfældige brutalitet: bevæbnede mænd gik ind i supermarkeder, skød kunder og ansatte og forlod stedet — ofte uden at tage betydelige pengebeløb. Otteogtyve mennesker blev dræbt, og dusinvis blev såret.

Angriberne blev aldrig officielt identificeret. Efterforskningen var plaget af inkompetence, obstruktion og destruktion af beviser. Vidner beskrev angriberne som militærtrænede mænd, der opererede med professionel præcision. De anvendte våben inkluderede militære skydevåben.

Brabant-massakrerne er af efterforskere og parlamentariske undersøgelser blevet knyttet til det belgiske Gladio-netværk, det belgiske gendarmeri (militærpoliti) og den højreekstreme organisation Westland New Post, der havde forbindelser til belgisk militær efterretningstjeneste. En belgisk parlamentarisk undersøgelse fandt beviser for forbindelser mellem angriberne og elementer inden for de belgiske sikkerhedstjenester, men var ude af stand til at fastslå definitivt bevis.

Massakrerne deler kendetegnene ved spændingsstrategioperationer: tilfældig vold mod civile mål, designet ikke til at opnå et specifikt militært mål, men til at skabe et klima af frygt og usikkerhed. Frygten tjener staten: en skræmt befolkning kræver beskyttelse, støtter øgede politibeføjelser og stiller ikke spørgsmål til sikkerhedstjenesterne — de selvsamme institutioner, der muligvis gennemfører eller faciliterer angrebene.

Belgiens efterfølgende skandaler — inklusive Dutroux-sagen, hvori et pædofilnetværk med tilsyneladende forbindelser til den belgiske elite blev skærmet af fejl i politieftersøgningen — antyder, at råddenskaben inden for det belgiske sikkerhedsapparat var langt dybere end Brabant-massakrerne alene.

## Kapitel 50 — Oklahoma City (1995): Bombeattentatet der ikke hænger sammen — ekstra sprængladninger, forudgående advarsler og ATF's fravær

Den 19. april 1995 detonerede en lastbilbombe foran Alfred P. Murrah Federal Building i Oklahoma City og dræbte 168 mennesker, inklusive 19 børn i bygningens børnehave. Timothy McVeigh blev dømt og henrettet. Terry Nichols blev dømt og idømt livsvarigt fængsel. Det officielle narrativ er, at to mænd, motiveret af antiregeringsideologi og vrede over FBI's angreb på Branch Davidian-komplekset i Waco præcis to år tidligere, planlagde og udførte angrebet alene.

Det officielle narrativ redegør ikke for flere dokumenterede kendsgerninger. For det første rapporterede flere vidner yderligere sprænglegemer fundet inde i Murrah-bygningen efter den indledende eksplosion. Lokale nyhedsudsendelser på dagen for bombeattentatet rapporterede, at bombehold fjernede yderligere sprænglegemer fra bygningen. Disse rapporter blev efterfølgende slettet fra hukommelsen — fjernet fra optegnelsen og benægtet af myndighederne.

For det andet beskrev flere vidner at have set McVeigh med andre individer — en tredje person, der aldrig blev identificeret, betegnet "John Doe Nr. 2" i den indledende efterforskning. FBI droppede til sidst eftersøgningen efter John Doe Nr. 2 med påstanden om, at vidnerne tog fejl.

For det tredje havde Bureau of Alcohol, Tobacco, and Firearms (ATF), der havde kontorer i Murrah-bygningen, ingen agenter i bygningen på tidspunktet for bombeattentatet. Flere ATF-ansatte fortalte angiveligt kolleger, at de var blevet advaret om ikke at møde på arbejde den dag. ATF benægtede dette, men ATF's fravær af tab i en bygning, hvor ATF havde kontorer, rejste øjeblikkeligt spørgsmål.

For det fjerde indsendte brigadegeneral Benton Partin, en pensioneret sprængstofsekspert fra luftvåbnet, en teknisk analyse til Kongressen, hvori han argumenterede for, at skadesmønsteret i Murrah-bygningen var uforeneligt med en enkelt lastbilbombe og var foreneligt med brugen af yderligere sprængladninger placeret på bygningens bærende søjler. Hans analyse blev støttet af andre nedrivningseksperter, men blev aldrig behandlet af den officielle efterforskning.

Bombeattentatet i Oklahoma City kan ikke fuldt forklares af det officielle narrativ. De yderligere sprænglegemer, den forsvundne John Doe Nr. 2, ATF's fravær og nedrivningsanalysen peger alle på en mere kompleks operation end to mænd og en lastbilbombe. Om den yderligere kompleksitet involverer regeringens forudgående kendskab, regeringens facilitering eller et større netværk af gerningsmænd, er omdiskuteret. Hvad der ikke kan diskuteres, er, at det officielle narrativ er ufuldstændigt — og at ufuldstændigheden tjener interesserne for dem, der foretrækker, at der ikke stilles flere spørgsmål.

# Del VI — Operation Gladio og de hemmelige hære

## Kapitel 51 — Operation Gladio: NATO's hemmelige hære i hvert vesteuropæisk land

I 1990 bekræftede den italienske premierminister Giulio Andreotti over for det italienske Senat, hvad der havde været rygtet i årtier: NATO havde etableret hemmelige paramilitære netværk — "stay-behind-hære" — i hvert vesteuropæisk land under den Kolde Krig. Det italienske netværk havde kodenavnet Gladio, fra det latinske gladius (sværd). Lignende netværk eksisterede i Belgien (SDRA8), Frankrig (diverse navne), Tyskland (BND stay-behind), Holland (I&O), Norge, Danmark, Grækenland, Tyrkiet, Spanien, Portugal, Østrig, Schweiz og ethvert andet NATO- og neutralt vesteuropæisk land.

Netværkene blev etableret i de sene 1940'ere og 1950'erne under koordinering af NATO, CIA og det britiske MI6. Deres erklærede formål var at tilvejebringe en modstandskapacitet i tilfælde af en sovjetisk invasion: hvis den Røde Hær overrendte Vesteuropa, ville stay-behind-netværkene forblive bag fjendens linjer og gennemføre guerillakrig, sabotage og efterretningsindsamling.

Dette var den officielle begrundelse. Virkeligheden var mere kompleks. Stay-behind-netværkene var ikke bare sovende modstandsstyrker. De var aktive operationelle enheder, der var involveret i indenlandsk politisk manipulation, overvågning af venstreorienterede bevægelser og — som bombningen i Bologna og andre spændingsstrategioperationer demonstrerer — terrorangreb mod civilbefolkninger.

Netværkene var finansieret af CIA og koordineret gennem NATO's Allied Clandestine Committee (ACC) og Clandestine Planning Committee (CPC). De var bemandet med militærpersonel, efterretningsofficerer og — afgørende — højreekstremister og tidligere fascister, der blev rekrutteret på grund af deres antikommunistiske iver og deres villighed til at foretage handlinger, som regulært militærpersonel måske ville nægte.

Afsløringen af Gladio udløste undersøgelser i flere europæiske lande. Det italienske Senat gennemførte den mest omfattende undersøgelse og producerede en rapport, der dokumenterede netværkets struktur, operationer og forbindelser til indenlandsk terrorisme. Europaparlamentet vedtog en resolution i 1990, der fordømte de hemmelige hære og krævede fuld offentliggørelse. De fleste NATO-regeringer anerkendte netværkenes eksistens, men hævdede, at de havde været rent defensive.

Undersøgelserne var i sidste ende ufuldstændige. Fuld offentliggørelse blev aldrig opnået. Forbindelserne mellem stay-behind-netværkene og indenlandsk terrorisme blev dokumenteret i Italien, men kun delvist undersøgt andre steder. Det fulde omfang af Gladio — de gennemførte operationer, de faciliterede angreb, de manipulerede politiske resultater — forbliver delvist skjult bag klassificering og institutionel modstand mod offentliggørelse.

## Kapitel 52 — Stay-behind-netværkene: Hvordan NATO indlejrede paramilitære celler i hele Europa efter Anden Verdenskrig

Stay-behind-netværkene blev etableret gennem en proces, der begyndte umiddelbart efter Anden Verdenskrig. I hvert vesteuropæisk land arbejdede CIA og MI6 med nationale efterretningstjenester for at identificere, rekruttere, træne, udstyre og skjule paramilitære styrker, der kunne aktiveres i tilfælde af en sovjetisk invasion.

Rekrutterne blev hentet fra militærveteraner, politi- og efterretningspersonel og — i mange lande — medlemmer af højreorienterede og yderligtgående højreorganisationer. I Italien inkluderede netværket tidligere medlemmer af Mussolinis fascistiske styrker. I Tyskland inkluderede det tidligere Wehrmacht- og SS-personel. I Frankrig inkluderede det medlemmer af OAS (Organisation Armée Secrète), den højreorienterede terrorgruppe, der havde modsat sig algerisk uafhængighed og forsøgt at snigmyrde præsident de Gaulle.

Rekrutteringen af tidligere fascister og højreekstreme militante var ikke et uheld. Disse individer blev valgt netop på grund af deres ideologiske forpligtelse til at bekæmpe kommunisme — en forpligtelse, der var smedet på slagmarkerne og i fangerne af Anden Verdenskrig, og som brændte med en intensitet, som mere moderate rekrutter ikke kunne matche. Den praktiske konsekvens var, at NATO's hemmelige hære var bemandet med mænd, hvis politiske sympatier lå hos autoritarisme, og hvis metoder inkluderede vold mod civile.

Netværkene blev udstyret med våbenlagre skjult over hele Europa — begravet i skove, opbevaret i bondegårde, gemt i erhvervsbygninger. Disse våben blev leveret af CIA og inkluderede skydevåben, sprængstoffer, kommunikationsudstyr og andet materiel nødvendigt for guerillaoperationer. Når nogle af disse lagre blev opdaget — som de periodisk blev — rejste de øjeblikkeligt spørgsmål om, hvem der havde placeret dem der, og hvad de var til.

Træningen af stay-behind-agenter blev gennemført på faciliteter i flere lande. Den mest betydningsfulde var NATO's træningsskole på Sardinien, hvor agenter fra hele Europa blev trænet i ukonventionel krigsførelse, sabotage, kommunikation og — afgørende — teknikker til at gennemføre operationer, der ikke kunne tilskrives deres faktiske sponsorer.

## Kapitel 53 — Spændingsstrategien: At bruge terror til at forhindre venstrefløjen i at vinde valg

Spændingsstrategien var den operationelle doktrin, der styrede brugen af Gladio-netværk til indenlandske politiske formål. Strategien var enkel: udfør eller faciliter terrorangreb, tilskriv dem venstreorienterede grupper, og brug den resulterende frygt og harme til at forhindre den politiske venstrefløj i at vinde valg eller opnå magt.

Strategien var primært rettet mod Italien, hvor det italienske kommunistparti (PCI) var det største kommunistparti i Vesteuropa og en reel udfordrer til regeringsmagten. Amerikanske og NATO-planlæggere betragtede en kommunistisk regering i Italien som en uacceptabel trussel — én, der måske kunne opnås ikke gennem revolution, men gennem stemmeurnen.

Spændingsstrategien søgte at forhindre dette demokratiske udfald gennem udemokratiske midler. Ved at skabe en atmosfære af frygt og vold tilskrevet venstrefløjen sigtede strategien mod at miskreditere venstreorienteret politik, retfærdiggøre autoritære modforanstaltninger og skubbe vælgerne mod højreorienterede, NATO-tilknyttede partier, der lovede sikkerhed og orden.

Den operationelle kæde fungerede som følger: højreorienterede agenter forbundet med stay-behind-netværkene gennemførte terrorangreb. Angrebene var designet til at fremstå som venstreorienterede operationer — gennem valget af mål, brugen af venstreorienteret retorik i ansvarspåtagelser eller plantningen af beviser, der implicerede venstreorienterede grupper. Medierne forstærkede narrativet om venstreorienteret terrorisme. Offentligheden, skræmt af volden, krævede stærk regeringshandling. Regeringen reagerede med øgede politibeføjelser, overvågning og undertrykkelse — alt rettet mod venstrefløjen.

Vincenzo Vinciguerra, en dømt højreorienteret terrorist, der deltog i spændingsstrategioperationer, forklarede logikken i vidneudsagn til italienske efterforskere: "Man var nødt til at angribe civile, folket, kvinder, børn, uskyldige mennesker, ukendte mennesker langt fra ethvert politisk spil. Grunden var ganske enkel. De skulle tvinge disse mennesker, den italienske offentlighed, til at vende sig til staten for at bede om større sikkerhed. Dette er den politiske logik, der ligger bag alle massakrerne og bombningerne, der forbliver ustraffede, fordi staten ikke kan dømme sig selv."

## Kapitel 54 — Den italienske parlamentariske undersøgelse: Da en regering bekræftede, at Gladio var virkeligt

Det italienske Senats undersøgelse af Gladio, gennemført i de tidlige 1990'ere under senator Giovanni Pellegrino, producerede den mest omfattende officielle beretning om NATO's hemmelige hære, der nogensinde er publiceret. Undersøgelsen bekræftede eksistensen af det italienske Gladio-netværk, dokumenterede dets struktur og operationer og etablerede forbindelser mellem netværket og indenlandsk terrorisme.

Undersøgelsen afslørede, at Gladio var organiseret gennem SISMI (Italiens militære efterretningstjeneste) og koordineret med CIA og NATO. Det vedligeholdt våbenlagre over hele Italien. Dets medlemmer inkluderede militærpersonel, efterretningsofficerer og medlemmer af højreekstreme organisationer. Og dets operationelle aktiviteter strakte sig ud over den defensive "stay-behind"-mission til at inkludere indenlandsk overvågning, politisk manipulation og forbindelser til terroristisk vold.

Undersøgelsen dokumenterede forbindelserne mellem Gladio-relaterede agenter og flere terrorangreb, inklusive Piazza Fontana-bombningen (1969), Peteano-bombningen (1972), Italicus Express-bombningen (1974) og bombningen af Bolognas banegård (1980). Selvom undersøgelsen ikke kunne fastslå direkte operationel kontrol over hvert angreb, demonstrerede den, at gerningsmændene opererede inden for netværk, der var forbundet med stay-behind-strukturen.

Undersøgelsen afslørede også eksistensen af P2 — Propaganda Due — en hemmelig frimurerloger, hvis medlemmer inkluderede højtstående militærofficerer, efterretningsembedsmænd, politikere, journalister og forretningsmænd. P2 fungerede som en skyggeregering inden for italienske institutioner og koordinerede sine medlemmers aktiviteter på tværs af alle grene af staten. P2's forbindelse til Gladio — dokumenteret af undersøgelsen — antydede, at den hemmelige hær var del af et bredere netværk af institutionel kapring, der strakte sig langt ud over den militære dimension.

Den italienske undersøgelse var den eneste omfattende statslige undersøgelse af Gladio, der nogensinde blev gennemført. Andre europæiske regeringer anerkendte eksistensen af deres stay-behind-netværk, men nægtede at gennemføre tilsvarende undersøgelser. Det fulde omfang af Gladio over hele Europa — de gennemførte operationer, de faciliterede angreb, de manipulerede valg — forbliver stort set uundersøgt.

## Kapitel 55 — Gladio i Belgien: Brabant-drabene og Dutroux-netværket

Belgiens erfaring med Gladio illustrerer skæringspunktet mellem stay-behind-netværkene og former for kriminalitet, der strækker sig ud over politisk terrorisme ind i det mørkeste territorium af organiseret kriminalitet.

Brabant-massakrerne (beskrevet i Del V) blev af efterforskere knyttet til elementer inden for det belgiske gendarmeri og til højreorienterede netværk med forbindelser til den belgiske stay-behind-organisation SDRA8. Efterforskningen blev hæmmet af destruktion af beviser, obstruktion af efterforskere og den tilsyneladende meddelagtighed af elementer inden for sikkerhedstjenesterne.

I 1996 afslørede arrestationen af Marc Dutroux — en dømt pædofil, der havde kidnappet og holdt flere piger fanget i en kælder — forbindelser mellem Dutroux og elementer inden for det belgiske establishment, der antydede, at hans aktiviteter var beskyttede. Efterforskningen var præget af ekstraordinære svigt: to politiransagninger af Dutroux' hus fandt ikke de fangne piger (trods at man hørte dem græde), et centralt vidne blev myrdet, og den efterforskende dommer blev fjernet fra sagen.

En massiv offentlig march — den Hvide March — bragte 300.000 belgiere til gaderne i Bruxelles for at protestere mod den tilsyneladende tilsløring. En parlamentarisk undersøgelse fandt systemiske svigt i politiefterforskningen, men stoppede kort for at bekræfte eksistensen af et beskyttelsesnetværk.

Forbindelsen mellem Brabant-drabene og Dutroux-sagen forbliver omstændighedsbaseret, men sigende. Begge sager involverede elementer inden for det belgiske sikkerhedsapparat. Begge efterforskninger blev obstrueret. Begge pegede på kriminelle netværk, der opererede inden for eller under beskyttelse af statsinstitutioner. Og begge forbliver officielt uopklarede eller kun delvist løste.

Belgiens erfaring antyder, at Gladio-netværkene ikke begrænsede sig til politisk terrorisme. Infrastrukturen af hemmelige netværk, skjulte våben og institutionel beskyttelse, der var skabt til Kolde Krigs-formål, kunne blive — og blev tilsyneladende — omdannet til andre former for kriminel aktivitet. Når du skaber et netværk, der opererer uden for loven, under statsbeskyttelse, med skjult finansiering og ingen ansvarlighed, er netværkets aktiviteter kun begrænset af dets medlemmers fantasi og appetitter.

## Kapitel 56 — Gladio i Tyrkiet: De Grå Ulve, dybstaten og mordforsøget på pave Johannes Paul II

Tyrkiets erfaring med stay-behind-netværket producerede et fænomen så gennemgribende, at det fik sit eget navn: "dybstaten" (derin devlet). Udtrykket, som siden er blevet adopteret til engelsk for at beskrive lignende strukturer verden over, stammer fra Tyrkiet for at beskrive netværket af militære, efterretningsmæssige, kriminelle og politiske aktører, der opererede bag facaden af demokratisk styreform.

Det tyrkiske stay-behind-netværk var tæt forbundet med De Grå Ulve (Bozkurtlar), en yderligtgående højrenationalistisk organisation med paramilitære kapaciteter. De Grå Ulve var involveret i politisk vold gennem 1970'erne og 1980'erne, inklusive snigmord, bombninger og gadekampe med venstreorienterede grupper. Deres aktiviteter var koordineret med elementer af det tyrkiske militær og efterretningstjenester.

Den mest dramatiske begivenhed knyttet til det tyrkiske Gladio-netværk var mordforsøget på pave Johannes Paul II den 13. maj 1981. Skytteren, Mehmet Ali Ağca, var medlem af De Grå Ulve. Spørgsmålet om, hvem der dirigerede Ağca til at skyde paven, er aldrig blevet endeligt besvaret. Teorierne spænder fra den bulgarske hemmelige tjeneste (der handlede på vegne af det sovjetiske KGB) til elementer inden for den tyrkiske dybstat til fraktioner inden for selve Vatikanet.

Tyrkiets dybstat opererede gennem Counter-Guerrilla — det officielle navn for den tyrkiske stay-behind-organisation — og dens forbindelser til organiseret kriminalitet, særligt heroinhandel. Forholdet mellem stay-behind-netværket, det tyrkiske militær og heroinsmuglerruterne, der løb gennem Tyrkiet til Vesteuropa, skabte en selvfinansierende kriminel infrastruktur, der opererede uden for enhver demokratisk kontrol.

Susurluk-hændelsen i 1996 bragte den tyrkiske dybstat frem i offentlighedens lys: et biluheld nær byen Susurluk dræbte en højtstående politiembedsmand, et parlamentsmedlem og Abdullah Çatlı — en dømt narkotikahandler og leder af De Grå Ulve, der bar et diplomatpas og flere våben. Ulykken afslørede i et enkelt vrag skæringspunktet mellem politi, parlament, organiseret kriminalitet og yderligtgående højreparamilitære netværk — dybstaten gjort synlig af et trafikuheld.

## Kapitel 57 — Gladio i Grækenland: Obersternes kup og CIA-støttet militærdiktatur

Den 21. april 1967 greb en gruppe græske militærofficerer — "Obersterne" — magten i et kup, der opløste parlamentet, suspenderede forfatningen, indførte undtagelsestilstand og etablerede et militærdiktatur, der ville vare indtil 1974.

Kuppet blev gennemført af militærofficerer, der var forbundet med det græske stay-behind-netværk — med kodenavnet LOK (Lochos Oreinon Katadromon, eller Bjergangrebskompagnier) — og som havde modtaget træning fra NATO og CIA. Kuppet blev eksekveret ved brug af en NATO-beredskabsplan betegnet "Prometheus," der var udviklet til brug i tilfælde af en kommunistisk magtovertagelse, men blev genanvendt til en intern militær magtovertagelse.

CIA's rolle i det græske kup har været diskuteret, men er velunderstøttet af beviser. CIA opretholdt omfattende forbindelser med det græske militær og efterretningstjenester. Kuplederne inkluderede officerer, der havde arbejdet direkte med CIA. Og den amerikanske regering anerkendte og støttede hurtigt militærjuntaen — og ydede fortsat militær bistand og diplomatisk støtte trods regimets systematiske menneskerettighedskrænkelser.

Juntaens syv år ved magten var præget af censur, tortur, politisk fængsling og undertrykkelse af alle demokratiske institutioner. Regimets torturcentre — særligt faciliteten på øen Makronisos — anvendte teknikker, der har slående lighed med dem, der blev udviklet under MKUltra: sensorisk deprivation, søvndeprivation, elektrochok og psykologisk mishandling designet til at nedbryde personligheden.

Den græske erfaring demonstrerer stay-behind-netværkenes mørkeste potentiale: ikke som defensive styrker mod sovjetisk invasion, men som instrumenter til styrtelsen af selve demokratiet. Den samme infrastruktur, der angiveligt blev skabt for at forsvare frihed, blev brugt til at destruere den — ikke af en fremmed fjende, men af de selvsamme militærofficerer, der var blevet trænet og udstyret af NATO og CIA.

## Kapitel 58 — Gladio B: Strategiens fortsættelse gennem islamistiske stedfortrædere efter den Kolde Krig

Den Kolde Krig sluttede i 1989-1991 med Berlinmurens fald og Sovjetunionens opløsning. Den officielle begrundelse for stay-behind-netværkene — forberedelse på sovjetisk invasion — var elimineret. Men netværkene opløstes ikke. De tilpassede sig.

Sibel Edmonds, FBI-oversætteren og whistlebloweren, der havde adgang til klassificerede kommunikationer opsnappet af FBI, skabte udtrykket "Gladio B" for at beskrive strategiens fortsættelse med brug af islamistiske stedfortrædere i stedet for højreorienterede paramilitære. Ifølge Edmonds' vidneudsagn skiftede USA og NATO fra at bruge yderligtgående højreeuropæiske netværk til at bruge islamistiske militante netværk — særligt på Balkan, i Kaukasus og Centralasien — for at opnå strategiske mål.

Mønsteret er konsistent med det oprindelige Gladio: etabler relationer med militante netværk, finansier og udstyr dem, diriger deres aktiviteter mod strategiske mål, og brug den resulterende vold til at retfærdiggøre militær intervention, regimeskift og udvidelse af statslige sikkerhedsbeføjelser.

Mujahedinerne i Afghanistan — bevæbnet, trænet og finansieret af CIA gennem Pakistans ISI i 1980'erne — er det mest kendte eksempel. CIA's støtte til islamistiske krigere mod Sovjetunionen skabte de netværk, der senere ville blive al-Qaeda og Taliban. Tilbageslaget fra denne støtte — eller den fortsatte hemmelige styring af disse netværk, afhængigt af fortolkning — producerede angrebene den 11. september og den efterfølgende Krig mod Terror.

Kosovo Liberation Army (KLA), som USA støttede under NATO-interventionen i Jugoslavien, inkluderede elementer knyttet til organiseret kriminalitet og islamistiske netværk. De tjetjenske militante netværk, der bekæmpede Rusland, inkluderede krigere, der var blevet trænet i CIA-støttede lejre. De syriske oprørsgrupper, som USA bevæbnede og støttede mod Assad-regeringen, inkluderede elementer knyttet til al-Qaeda og ISIS.

Om disse relationer repræsenterer tilbageslag — utilsigtede konsekvenser af kortsynede politikker fra den Kolde Krigs æra — eller kontinuitet — den bevidste opretholdelse af militante stedfortrædernetværk til fortsat strategisk brug — er det centrale spørgsmål i Gladio B. Svaret kan være begge dele: nogle relationer var genuint utilsigtede konsekvenser, mens andre blev opretholdt og dirigeret til specifikke operationelle formål.

## Kapitel 59 — P2 Frimurerloger: Gladios skæringspunkt med frimureri og Vatikanbanken

Propaganda Due — P2 — var en hemmelig frimurerloge, der opererede inden for Grand Orient af Italien. Dens medlemsliste, da den blev afsløret i 1981, læste som et register over italiensk magt: 962 medlemmer inklusive kabinetsministre, parlamentsmedlemmer, højtstående militærofficerer, efterretningschefer, dommere, journalister, industrimagnater og finansfolk.

P2 blev ledet af Licio Gelli, en tidligere sortskjorte, der havde kæmpet for Mussolini, samarbejdet med nazisterne og senere etableret forbindelser med CIA, argentinsk militær efterretningstjeneste og Vatikanet. Gelli var en mand, der bevægede sig mellem fascisme, efterretningstjeneste, frimureri og finans med en flydende lethed, der antyder, at disse domæner var mindre adskilte, end de forekom.

P2's aktiviteter inkluderede politisk manipulation, økonomisk svindel og forbindelser til terrorisme. Logen var forbundet med kollapset af Banco Ambrosiano (dengang Italiens største privatbank) og mordet på dens formand Roberto Calvi, der blev fundet hængende under Blackfriars Bridge i London i 1982 — hans lommer fyldt med mursten og valuta. Calvi havde hvidvasket penge gennem Vatikanbanken (Instituttet for Religiøse Værker, eller IOR) i transaktioner forbundet med P2.

P2-undersøgelsen afslørede, at logen opererede som en parallelregering — en skyggestat inden for den italienske stat. Dens medlemmer, placeret i nøglepositioner på tværs af enhver gren af regeringen, koordinerede deres aktiviteter gennem logens hemmelige kommunikationskanaler. P2 var ikke en social klub. Det var et operationelt netværk, der brugte frimurerstrukturen som dækning for udøvelsen af hemmelig politisk magt.

Skæringspunktet mellem P2 og Gladio var ikke tilfældigt. Begge opererede gennem hemmelige netværk indlejret i statsinstitutioner. Begge inkluderede militært og efterretningspersonel. Begge forfulgte antikommunistiske mål gennem udenomretslige midler. Og begge illustrerede det samme princip: at den virkelige magt i vestlige demokratier ikke blev udøvet gennem regeringens synlige institutioner, men gennem skjulte netværk, der opererede bag og over disse institutioner.

## Kapitel 60 — Lektionen fra Gladio: Vestlige regeringer vil myrde deres egne borgere for at opretholde magten

Lektionen fra Operation Gladio er ikke subtil. Den kræver ikke fortolkning eller spekulation. Den er udtalt klart i de afklassificerede dokumenter, de parlamentariske undersøgelser, domfældelserne og deltagernes tilståelser.

Vestlige regeringer — de demokratier, der hævder at repræsentere frihed, menneskerettigheder og retsstatsprincippet — etablerede hemmelige hære over et helt kontinent. De bemandede disse hære med fascister og ekstremister. De bevæbnede dem med skjulte våbenlagre. De koordinerede dem gennem NATO og CIA. Og de brugte dem til at gennemføre terrorangreb mod deres egne civilbefolkninger for at manipulere valg og forhindre den demokratiske venstrefløj i at vinde magten.

Det her er ikke en konspirationsteori. Det er den bekræftede konklusion fra det italienske Senat, Europaparlamentet, adskillige retslige undersøgelser og indrømmelser fra deltagere og regeringer. Det er dokumenteret i tusindvis af sider bevismateriale. Det er anerkendt af de selvsamme regeringer, der gennemførte operationerne.

Lektionen strækker sig ud over Gladios specifikke historiske kontekst. Hvis NATO og CIA var villige til at myrde europæiske civile i 1960'erne, 1970'erne og 1980'erne for at forhindre valgresultater, de anså for uønskede, så kræver antagelsen om, at de stoppede — at de gennemgik en moralsk transformation, der gjorde sådanne operationer utænkelige — en tro på institutionel reform, som beviserne ikke understøtter.

Stay-behind-netværkene blev afsløret i 1990. De blev ikke opløst. De blev omstruktureret, omdøbt og tilpasset nye strategiske miljøer. Det personel, der ledte dem, forsvandt ikke. De gik på pension, trænede efterfølgere og videregav institutionel viden. De metoder, de udviklede, blev ikke forældede. De blev forfinet, digitaliseret og anvendt på nye mål.

Gladio er ikke historie. Det er en skabelon. Og skabelonen er stadig i brug.

# Del VII — Fabrikerede krige

## Kapitel 61 — Den spansk-amerikanske krig: "Husk Maine" — Eksplosionen der sandsynligvis ikke var spansk

Den 15. februar 1898 eksploderede USS Maine og sank i Havanas havn og dræbte 266 amerikanske søfolk. Årsagen til eksplosionen var ukendt. Den amerikanske presse — anført af William Randolph Hearsts New York Journal og Joseph Pulitzers New York World — gav straks Spanien skylden, som kontrollerede Cuba på det tidspunkt. "Husk Maine" blev krigsråbet.

Præsident William McKinley, under enormt offentligt pres genereret af pressen, bad Kongressen om at autorisere militær intervention i Cuba. Den spansk-amerikanske krig begyndte i april 1898 og sluttede i august 1898 med Paris-traktaten, der overførte kontrollen over Cuba, Puerto Rico, Guam og Filippinerne fra Spanien til USA. Amerika var blevet en imperiemagt, og udløseren var en eksplosion på et skib.

Adskillige undersøgelser af Maines forlis har produceret modstridende konklusioner. Den indledende flådeundersøgelse i 1898 konkluderede, at en mine havde detoneret skibets ammunition. En undersøgelse i 1911 nåede en lignende konklusion. Men en undersøgelse i 1976 ledet af admiral Hyman Rickover konkluderede, at eksplosionen sandsynligvis var forårsaget af en kulbrand, der antændte de tilstødende ammunitionslagre — en intern ulykke, ikke et eksternt angreb.

Spørgsmålet om, hvorvidt Spanien sænkede Maine, er måske mindre vigtigt end spørgsmålet om, hvordan eksplosionen blev brugt. Uanset om eksplosionen var et spansk angreb, en ulykke eller en bevidst provokation, brugte pressen og det politiske establishment den til at generere den offentlige harme, der var nødvendig for en krig, som Amerikas ekspansionistiske fraktion havde planlagt i årevis. Krigen leverede Cuba, Puerto Rico, Guam og Filippinerne — et kolonialimperium opnået på fire måneder, retfærdiggjort af en eksplosion, hvis årsag forbliver omstridt.

Den spansk-amerikanske krig etablerede det mønster, som enhver efterfølgende fabrikeret krig ville følge: en udløsende hændelse (reel, tilfældig eller iscenesat), presseforstærkning der forvandler hændelsen til et emotionelt krav om handling, og en militær reaktion der opnår mål, der var planlagt, før hændelsen fandt sted.

## Kapitel 62 — Første Verdenskrig: Lusitania, Zimmermann-telegrammet og fabrikationen af amerikansk harme

Amerikas indtræden i Første Verdenskrig i april 1917 var produktet af en propagandakampagne beskrevet i Del I (Committee on Public Information). Men det emotionelle brændstof for den kampagne blev leveret af to hændelser, der kræver undersøgelse: sænkningen af Lusitania og Zimmermann-telegrammet.

Den 7. maj 1915 blev det britiske oceanlinjeskib RMS Lusitania torpederet af en tysk U-båd ud for Irlands kyst. Skibet sank på atten minutter og dræbte 1.198 mennesker, inklusive 128 amerikanere. Sænkningen genererede enorm harme i USA og blev brugt af pro-krigsfraktioner til at argumentere for amerikansk intervention.

Hvad harmen tilslørede, var kontekst. Lusitania transporterede ammunition og militære forsyninger til Storbritannien — en kendsgerning, som Tyskland havde advaret om i avisannoncer, før skibet sejlede. Den tyske ambassade i Washington havde indsat meddelelser i amerikanske aviser, der advarede passagerer om, at skibet ville rejse gennem en krigszone, og at fartøjer, der førte Storbritanniens eller dets allieredes flag, var "udsat for destruktion." Passagererne sejlede alligevel, og det britiske admiralitet leverede ikke en flådeeskorte, trods kendskab til, at skibet ville passere gennem farvande, hvor U-både opererede.

Om Lusitania bevidst blev ofret — om det britiske admiralitet med viden lod skibet sejle ueskorteret ind i et U-båds-jagtområde for at fremprovokere amerikansk harme — har været diskuteret i over et århundrede. De indicier er sigende: admiralitetet trak skibets eskorte tilbage, admiralitetet vidste, at U-både var i området, og sænkningen producerede præcis det politiske resultat, som Storbritannien havde brug for — amerikansk harme mod Tyskland.

Zimmermann-telegrammet fra januar 1917 — et afkodet tysk diplomatisk kabel, der foreslog en militær alliance mellem Tyskland og Mexico i tilfælde af amerikansk indtræden i krigen — leverede den endelige provokation. Telegrammet blev opsnappet og afkodet af britisk efterretningstjeneste og delt med den amerikanske regering. Dets publicering i den amerikanske presse genererede den harme, Wilson havde brug for til at overvinde den resterende offentlige modstand mod krig.

Kombinationen af Lusitania og Zimmermann-telegrammet — det ene en potentiel provokation, det andet et efterretningsprodukt leveret på det strategisk optimale tidspunkt — fabrikerede betingelserne for amerikansk indtræden i en europæisk krig, der dræbte millioner og omformede verden.

## Kapitel 63 — Pearl Harbor: McCollum-memoen, de afkodede beskeder og flåden efterladt ubeskyttet

Den 7. december 1941 angreb den japanske flåde den amerikanske Stillehavsflåde ved Pearl Harbor, Hawaii, og dræbte 2.403 amerikanere og trak USA ind i Anden Verdenskrig. Angrebet blev præsenteret som en overraskelse — "en dato der vil leve i vanære," i Roosevelts ord. Spørgsmålet om, hvorvidt angrebet genuint var uventet, eller om Roosevelt-administrationen havde forudgående kendskab og tillod angrebet at finde sted, forbliver en af de mest skelsættende debatter i amerikansk historie.

Beviserne for forudgående kendskab inkluderer McCollum-memoen fra oktober 1940. Orlogskaptajn Arthur McCollum, chef for Fjernøsten-afdelingen ved Office of Naval Intelligence, skrev en memo, der foreslog otte specifikke handlinger designet til at provokere Japan til at angribe USA. Memoen erklærede: "Hvis Japan ved disse midler kunne ledes til at begå en åbenlys krigshandling, desto bedre." De otte provokationer inkluderede indsættelse af krydsere i japanske farvande, ydelse af bistand til Kina, embargo af japansk handel og andre tiltag — hvoraf de fleste efterfølgende blev implementeret af Roosevelt-administrationen.

Amerikansk efterretningstjeneste havde brudt den japanske diplomatiske kode (PURPLE) og den japanske flådekode (JN-25) før angrebet. Opsnappede kommunikationer indikerede, at Japan forberedte en større militær operation. Det specifikke mål for angrebet var omdiskuteret, men muligheden for et angreb på Pearl Harbor havde været diskuteret i efterretningskredse i måneder.

Trods disse advarsler var Stillehavsflåden koncentreret ved Pearl Harbor i en opstilling, der maksimerede dens sårbarhed. Hangarskibene — de mest værdifulde skibe — var fraværende fra havnen på dagen for angrebet, da de var sendt på øvelser. Slagskibene — ældre, strategisk mindre vigtige fartøjer — var efterladt for anker i en formation, der gjorde dem til lette mål. Resultatet var destruktionen af slagskibsflåden (der alligevel nærmede sig forældelse), mens hangarskibsflåden (der ville vise sig afgørende i Stillehavskrigen) blev bevaret.

Om Roosevelt-administrationen bevidst tillod Pearl Harbor-angrebet at lykkes — og ofrede slagskibsflåden og 2.403 liv for at generere den offentlige harme, der var nødvendig for Amerikas indtræden i krigen — eller om den simpelthen undlod at handle på den efterretning, den besad, er omdiskuteret. Hvad der ikke er omdiskuteret, er, at efterretningen eksisterede, at de provokationer beskrevet i McCollum-memoen blev implementeret, og at angrebet producerede præcis det politiske resultat, som interventionisterne havde søgt: overvældende offentlig støtte til krig.

## Kapitel 64 — Koreakrigen: Hvordan en borgerkrig blev en amerikansk krig gennem fabrikeret hastværk

Koreakrigen begyndte den 25. juni 1950, da nordkoreanske styrker krydsede den 38. breddegrad ind i Sydkorea. Krigen blev præsenteret for den amerikanske offentlighed som en uprovokeret kommunistisk aggression — den første dominobrik i en kæde, der, hvis den ikke blev stoppet, ville føre til kommunistisk dominans over Asien og til sidst verden.

Virkeligheden var mere kompleks. Korea var blevet vilkårligt delt ved den 38. breddegrad i 1945 af amerikanske og sovjetiske embedsmænd, der tegnede en streg på et kort uden hensyn til landets historie, kultur eller dets folks ønsker. Delingen adskilte familier, samfund og økonomiske systemer. Både den nordkoreanske regering under Kim Il-sung og den sydkoreanske regering under Syngman Rhee hævdede autoritet over hele halvøen. Begge gennemførte grænseoverskridende provokationer. Krigen, der brød ud i juni 1950, var ikke en uprovokeret invasion — det var eskaleringen af en borgerkonflikt, som den kunstige deling havde gjort uundgåelig.

Den amerikanske reaktion blev fabrikeret gennem hastværk. Præsident Truman bad ikke Kongressen om en krigserklæring. Han sikrede sig en resolution fra FN's Sikkerhedsråd, der autoriserede militær aktion — kun mulig fordi Sovjetunionen boykottede Rådet på det tidspunkt og ikke udøvede sin veto. Krigen blev klassificeret som en "politiaktion," der omgik det forfatningsmæssige krav om kongresgodkendelse.

Koreakrigen dræbte cirka tre millioner mennesker, inklusive over 36.000 amerikanere. Nordkorea blev praktisk talt destrueret — general Curtis LeMay anslog, at amerikansk bombning dræbte tyve procent af Nordkoreas befolkning. Krigen sluttede i 1953 med en våbenstilstand, der genoprettede førkrigsgrænsen. Intet blev vundet undtagen demonstrationen af, at USA ville føre massive militærkampagner overalt i verden, hvor kommunistisk indflydelse blev opfattet, uden en krigserklæring og uden kongresdebat.

## Kapitel 65 — Vietnamkrigen: Fra Tonkinbugten til Pentagon Papers — En krig bygget på løgne

Vietnamkrigen var den længste og mest grundigt dokumenterede fabrikerede krig i amerikansk historie. Enhver fase af dens eskalering var bygget på bedrag, og ethvert bedrag blev til sidst afsløret — dog for sent til at redde de millioner, der døde.

Tonkinbugt-hændelsen (detaljeret i Del V) leverede det fabrikerede påskud for eskalering. Men krigen blev planlagt og ført gennem en kontinuerlig strøm af løgne, der strakte sig langt ud over en enkelt hændelse.

Pentagon Papers — en 7.000 siders klassificeret undersøgelse af amerikansk beslutningstagning i Vietnam, lækket af Daniel Ellsberg til New York Times i 1971 — afslørede, at regeringen systematisk havde løjet for den amerikanske offentlighed om ethvert aspekt af krigen: dens oprindelse, dens fremskridt, dens omkostninger og dens udsigter. Papirerne viste, at regeringen vidste, at krigen var uvindeligt, mens den offentligt hævdede fremskridt. De viste, at eskaleringen var blevet planlagt længe før Tonkinbugt-hændelsen. De viste, at tabstal var oppustede, fjendens kapaciteter var undervurderet, og offentligheden fik et falsk billede af krigens bane.

Krigen dræbte cirka 58.000 amerikanere og over to millioner vietnamesere. Den eksponerede over tre millioner amerikanske soldater for Agent Orange, et afløvningsmiddel der forårsagede kræft, medfødte misdannelser og langsigtede helbredsproblemer. Den destabiliserede Sydøstasien og førte til det cambodjanske folkemord, der dræbte over en million mennesker. Og den blev opretholdt i over et årti af en regering, der vidste, at den førte en krig, den ikke kunne vinde, og valgte at fortsætte frem for at indrømme sandheden.

Vietnamkrigens arv for den usynlige krig er dens demonstration af institutionel kapacitet for vedvarende, systematisk bedrag. Løgnene var ikke improviserede. De var koordineret på tværs af militæret, efterretningsfællesskabet, udenrigsministeriet og Det Hvide Hus. Et helt regeringsapparat blev mobiliseret for at bedrage befolkningen om en krig, der dræbte deres børn. Og apparatet virkede — i over et årti, indtil et enkelt individ lækkede de dokumenter, der beviste bedraget.

## Kapitel 66 — Den første Golfkrig: Nayirah-vidneudsagnet — En teenagepige, et PR-firma og en fabrikeret grusomhed

Den 10. oktober 1990 vidnede en femtenårig pige, kun kendt som "Nayirah," for Congressional Human Rights Caucus. Grædende beskrev hun at have set irakiske soldater gå ind på et kuwaitisk hospital, fjerne babyer fra kuvøser og efterlade dem til at dø på det kolde gulv. Hendes vidneudsagn blev bredt udsendt og gentagne gange citeret af præsident George H.W. Bush og kongresmedlemmer som retfærdiggørelse for militær aktion mod Irak.

Vidneudsagnet var en fabrikation.

Nayirah blev senere identificeret som Nayirah al-Sabah, datter af Saud al-Sabah, den kuwaitiske ambassadør i USA. Hendes vidneudsagn var blevet organiseret og instrueret af Hill and Knowlton, et af verdens største PR-firmaer, der var hyret af Citizens for a Free Kuwait — en frontorganisation finansieret af den kuwaitiske regering — for et honorar på cirka elleve millioner dollars.

Kuvøsehistorien blev undersøgt af Amnesty International og andre organisationer efter krigen. Ingen troværdige beviser blev fundet til at understøtte påstanden. Hospitalspersonale i Kuwait benægtede, at de begivenheder, Nayirah beskrev, havde fundet sted. Historien var en propagandafabrikation, designet af et PR-firma, leveret af ambassadørens datter og forstærket af et føjeligt medie- og politisk magtelite.

Nayirah-vidneudsagnet var afgørende for at opbygge offentlig støtte til Golfkrigen. Senatorer citerede det på gulvet under debatten om autorisationen af militær magt. Afstemningen om autorisation blev vedtaget med en margin på fem — en margin, der muligvis ikke ville have eksisteret uden kuvøsehistoriens emotionelle virkning.

Et PR-firma fabrikerede en grusomhedshistorie, instruerede en teenagepige i at levere den, arrangerede at hun vidnede for Kongressen under en falsk identitet og brugte fabrikationen til at opbygge støtte til en krig, der dræbte over 100.000 mennesker. Dette er ikke en konspirationsteori. Det er dokumenteret kendsgerning, bekræftet af deltagerne, PR-firmaets optegnelser og den efterfølgende undersøgelse.

## Kapitel 67 — Irakkrigen: Masseødelæggelsesvåben der ikke eksisterede, efterretninger der var fabrikeret, og en million døde

Invasionen af Irak i 2003 blev retfærdiggjort med påstanden om, at Saddam Hussein besad masseødelæggelsesvåben (WMD'er) — kemiske våben, biologiske våben og et atomvåbenprogram — der udgjorde en overhængende trussel mod USA og dets allierede.

Påstanden var falsk. Ingen masseødelæggelsesvåben blev fundet. De efterretninger, der understøttede WMD-påstanden, var fabrikeret, kirsebærplukket og præsenteret for offentligheden med en sikkerhed, som efterretningsfællesskabet selv ikke delte.

Udenrigsminister Colin Powells præsentation for FN i februar 2003 — hvori han fremviste satellitfotografier, diagrammer og et hætteglas med simuleret miltbrandpulver — var det mest skelsættende efterretningsbedrag i amerikansk historie. Powell præsenterede WMD-beviserne som konkluderende. Efterretningsfællesskabet havde udtrykt betydelig tvivl om store dele af beviserne. Denne tvivl blev undertrykt.

De centrale efterretningskilder var upålidelige. "Curveball" — den irakiske afhopper, hvis påstande om mobile biologiske våbenlaboratorier udgjorde et centralt element i WMD-sagen — blev vurderet af tysk efterretningstjeneste (der håndterede ham) som en opdigter. Aluminiumsrørene, der blev præsenteret som bevis på et atomcentrifugeprogram, blev vurderet af energiministeriets eksperter som uegnede til centrifugebrug. Påstanden om, at Irak havde søgt uran fra Niger, var baseret på forfalskede dokumenter.

Office of Special Plans (OSP), oprettet inden for Pentagon af viceforsvarsminister Douglas Feith under ledelse af viceminister Paul Wolfowitz, blev specifikt etableret for at producere de efterretninger, der ville retfærdiggøre krigen. OSP omgik normale efterretningskanaler, kirsebærplukkede rå efterretninger og præsenterede uverificerede påstande direkte for topbeslutningstagere — og omgik de analyse- og kvalitetskontrolprocesser, der eksisterede netop for at forhindre efterretningsbedrag.

Irakkrigen dræbte over en million mennesker, fordrev over fire millioner, destruerede Iraks infrastruktur og skabte betingelserne for ISIS' fremkomst. Den kostede USA over to billioner dollars. Og den blev lanceret på grundlag af efterretninger, som de mennesker, der producerede dem, vidste var upålidelige, og som de mennesker, der præsenterede dem, vidste var overdrevne.

## Kapitel 68 — Libyen: Hvordan "humanitær intervention" destruerede Afrikas mest velstående nation

I 2011 ledte USA, Frankrig og Storbritannien en NATO-intervention i Libyen, der styrtede Muammar Gaddafis regering. Interventionen blev retfærdiggjort som en humanitær aktion — beskyttelsen af libyske civile mod en regerings nedslag mod Det Arabiske Forårs protester.

Resultatet var destruktionen af Libyen som en fungerende stat. Gaddafi blev fanget og brutalt dræbt. Regeringen kollapsede. Landet blev splittet i rivaliserende militser. Slavemarkeder dukkede op i et land, hvor slaveri var blevet afskaffet. Våbnene fra Gaddafis arsenaler blev distribueret over Nordafrika og Mellemøsten og nærede konflikter i Syrien, Mali og andre steder. Libyen gik fra at være Afrikas mest velstående nation — med den højeste score på Human Development Index på kontinentet — til en fejlslagen stat.

Den humanitære begrundelse var fabrikeret. Påstanden om, at Gaddafi var ved at gennemføre en massakre i Benghazi, var baseret på selektiv fortolkning af efterretninger og forstærkning af uverificerede rapporter fra libyske oppositionsfigurer med åbenlyse interesser i udenlandsk intervention. En britisk parlamentarisk undersøgelse fra 2016 — udenrigsudvalgets rapport om interventionen — konkluderede, at truslen mod Benghazis civile var overdrevet, og at interventionen var drevet af regimeskiftmål snarere end humanitære hensyn.

Gaddafi havde gjort sig selv til et mål, ikke gennem menneskerettighedskrænkelser (som var virkelige, men ikke usædvanlige efter regionale standarder), men gennem sin økonomiske og monetære politik. Han havde foreslået en guldbaseret afrikansk valuta — gulddinareren — der truede den amerikanske dollars og den franske francs dominans i afrikansk handel. Han havde nationaliseret Libyens olieindustri. Han havde brugt olieindtægter til at levere gratis sundhedspleje, gratis uddannelse og boligtilskud til libyske borgere. Hans udviklingsmodel truede de neokoloniale økonomiske arrangementer, der holdt afrikanske ressourcer flydende til vestlige virksomheder.

Hillary Clintons reaktion på Gaddafis død — "Vi kom, vi så, han døde," leveret med et grin foran kameraet — var ikke et øjeblik af dårlig smag. Det var en formålserklæring. Interventionen handlede aldrig om at beskytte civile. Den handlede om regimeskift, ressourcekontrol og eliminering af en økonomisk model, der truede vestlige finansielle interesser.

## Kapitel 69 — Syrien: De Hvide Hjelme, påstandene om kemiske våben og regimeskifteopskriften

Den syriske konflikt, der begyndte i 2011, fulgte den samme opskrift, der var blevet anvendt i Libyen: støt bevæbnede oppositionsgrupper, forstærk humanitære narrativer, brug påstande om kemiske våben som eskaleringstriggere og forfølg regimeskift under banneret om at beskytte civile.

Påstandene om kemiske våben var centrale for det fabrikerede narrativ. Flere hændelser — Ghouta-angrebet i 2013, Khan Shaykhun-angrebet i 2017 og Douma-angrebet i 2018 — blev tilskrevet den syriske regering og brugt til at retfærdiggøre amerikanske, britiske og franske militærangreb mod syriske regeringsstyrker.

Tilskrivningen af disse angreb er blevet anfægtet af troværdige kilder. Seymour Hersh rapporterede, at amerikansk efterretningstjeneste havde beviser for, at Ghouta-angrebet var gennemført af oppositionsstyrker med tyrkisk bistand. MIT-professor Theodore Postol publicerede tekniske analyser, der satte spørgsmålstegn ved den officielle tilskrivning af Khan Shaykhun-angrebet. OPCW-inspektører (Organisationen for Forbud mod Kemiske Våben), der undersøgte Douma-angrebet, fik deres konklusioner ændret — det oprindelige inspektionsholds vurdering, der satte spørgsmålstegn ved tilskrivningen til den syriske regering, blev undertrykt i den publicerede rapport, og inspektørerne blev sat på sidelinjen.

De Hvide Hjelme — officielt Syria Civil Defence — blev præsenteret for det vestlige publikum som en neutral humanitær organisation. De modtog omfattende finansiering fra USA og Storbritannien (over 100 millioner dollars), var med i en Netflix-dokumentar og modtog en nominering til Nobels fredspris. De opererede udelukkende i områder kontrolleret af bevæbnede oppositionsgrupper, inklusive al-Qaeda-tilknyttede Hayat Tahrir al-Sham. Deres optagelser, produceret til professionelle udsendelsesstandarder, blev brugt af vestlige medier som det primære visuelle bevis på den syriske regerings grusomheder.

Syrien-sagen demonstrerer udviklingen af den fabrikerede krigsteknik. Narrativet genereres ikke længere udelukkende af efterretningsagenturer og forstærkes af føjelige medier. Det produceres af finansierede NGO'er, der opererer i konfliktzonen, distribueres gennem sociale medier og forstærkes af et medieøkosystem, der hverken har ressourcerne eller tilbøjeligheden til at verificere påstande fremsat af organisationer med tydelige politiske tilhørsforhold.

## Kapitel 70 — Krigen mod Terror: En permanent krig mod en taktik — Undskyldningen der aldrig udløber

Krigen mod Terror, erklæret af præsident George W. Bush efter 11. september 2001, er ikke en krig i nogen meningsfuld forstand. Det er en autorisation — et tidsubegrænset, geografisk ubegrænset, tidsligt uendeligt mandat for USA til at gennemføre militære operationer mod enhver enhed, hvor som helst i verden, til enhver tid, baseret på vurderingen af, at enheden er forbundet med "terrorisme."

Authorization for Use of Military Force (AUMF), vedtaget af Kongressen den 14. september 2001 — tre dage efter angrebene — autoriserede præsidenten til at bruge "al nødvendig og passende magt" mod dem, der var ansvarlige for 9/11-angrebene, og dem, der "husede" dem. Denne tres-ord-autorisation er blevet brugt til at retfærdiggøre militære operationer i Afghanistan, Irak, Syrien, Libyen, Yemen, Somalia, Pakistan, Niger og mindst et dusin andre lande. Den er blevet citeret for at retfærdiggøre droneangreb, specialoperationsrazziaer, tilbageholdelse uden rettergang og masseovervågning.

Krigen mod Terror kan ikke vindes, fordi terrorisme ikke er en fjende — det er en taktik. Du kan ikke besejre en taktik. Du kan kun besejre de mennesker, der bruger den. Men de mennesker, der bruger terrorisme, erstattes konstant, fordi de betingelser, der producerer terrorisme — besættelse, uretfærdighed, fattigdom, ydmygelse — konstant reproduceres af de selvsamme militære operationer, som Krigen mod Terror autoriserer.

Krigen mod Terror er selvforstærkende ved design. Amerikanske militære operationer i muslimske lande genererer vrede og resentment. Den vrede producerer nye rekrutter til militante organisationer. Disse rekrutter gennemfører angreb. Angrebene retfærdiggør fortsatte militære operationer. Operationerne genererer mere vrede. Cyklussen har intet naturligt slutpunkt.

Omkostningerne ved Krigen mod Terror, beregnet af Brown Universitys Costs of War-projekt, overstiger otte billioner dollars og har dræbt over 900.000 mennesker. Den er blevet brugt til at retfærdiggøre overvågningen af hele den amerikanske befolkning, ubegrænset tilbageholdelse af fanger uden rettergang, tortur af tilbageholdte og snigmord på amerikanske borgere uden retsproces.

Krigen mod Terror er perfektioneringen af den fabrikerede krig. Den kræver ingen specifik fjende, ingen defineret slagmark, intet målbart mål og ingen exitkriterier. Den er en permanent undtagelsestilstand, der retfærdiggør permanent udvidelse af statsmagt. Den er den hegelianske dialektik kørende i en uendelig løkke: problemet genererer reaktionen, reaktionen genererer løsningen, og løsningen genererer det næste problem. Krigen nærer sig selv. Og befolkningen, holdt i en tilstand af evig frygt af 24-timers nyhedscyklussen, samtykker til sin egen underkastelse — på ubestemt tid.

# Del VIII — Stand-down-ordrer og bevidste svigt

## Kapitel 71 — Stand-down: Når beskyttelse bevidst trækkes tilbage for at tillade et angreb

Stand-down er den usynlige krigs mest effektive teknik. Den kræver ikke iscenesættelse af et angreb. Den kræver ikke rekruttering af agenter, fabrikation af beviser eller styring af et komplekst bedrag. Den kræver kun én ting: at gøre ingenting.

Stand-down virker ved at sikre, at de forsvar, der normalt ville forhindre eller afbøde et angreb, ikke er på plads, når angrebet finder sted. De efterretninger, der ville have opdaget komplottet, ignoreres. De militære aktiver, der ville have opsnappet angriberne, er andetsteds. De sikkerhedsprotokoller, der ville have forhindret adgang, lempes. De advarsler, der ville have udløst en reaktion, begraves.

Skønheden ved stand-down er benægtelse. Der er ingen rygende pistol — ingen ordre om at angribe, intet bevis på direkte deltagelse. Der er kun fraværet af den reaktion, der burde have fundet sted. Og fravær er næsten umuligt at bevise som forsætligt. Enhver stand-down kan tilskrives bureaukratisk svigt, kommunikationsnedbrud, menneskelig fejl eller institutionel inkompetence. Inkompetenceforklaringen er altid tilgængelig, altid plausibel og altid foretrukket af dem, der efterforsker.

Men når det samme mønster af "inkompetence" forekommer gentagne gange — når de samme forsvar svigter på den samme måde på de samme kritiske tidspunkter, når svigterne konsistent tjener interesserne for dem, der drager fordel af angrebet — bliver inkompetenceforklaringen mindre troværdig end alternativet: at svigterne var bevidste.

## Kapitel 72 — Forudgående kendskab til Pearl Harbor: De afkodede japanske kommunikationer der blev ignoreret

Beviserne for, at Roosevelt-administrationen havde forudgående kendskab til det japanske angreb på Pearl Harbor, er blevet præsenteret i Del VII. Dette kapitel undersøger de specifikke stand-down-elementer — svigterne i efterretninger, kommunikation og forsvar, der tillod angrebet at lykkes.

Amerikanske kodebrydere havde brudt den japanske diplomatiske kode (PURPLE) og læste japanske diplomatiske kommunikationer i realtid. Opfangelserne afslørede, at Japan forberedte sig på krig, at forhandlingerne var ved at blive afbrudt, og at en specifik deadline (7. december) var sat for en eller anden form for handling.

Efterretningerne var tilgængelige. De blev ikke distribueret. Kommandanterne ved Pearl Harbor — admiral Husband Kimmel og general Walter Short — fik ikke de afkodede opfangelser, der ville have gjort dem opmærksomme på angrebets nærhed. De fik generelle advarsler, men ikke de specifikke efterretninger, der ville have udløst fulde defensive forberedelser.

Flåden blev efterladt for anker i en formation optimeret for et luftangreb. Flyene på flyvepladserne var parkeret vinge-til-vinge i en formation, der maksimerede deres sårbarhed over for beskydning — en formation, der angiveligt skulle forhindre sabotage, men som gjorde dem til perfekte mål fra luften. Radarstationen, der opdagede de indkommende japanske fly, rapporterede kontakten, men fik besked på at ignorere den — de tilnærmende fly blev antaget at være en forventet flyvning af amerikanske B-17-bombefly.

Ethvert element af Pearl Harbors forsvar svigtede samtidigt: efterretningsdistribution, kommandokommunikation, flådedisposition, flyspredning og radarreaktion. Hvert svigt kan forklares individuelt som bureaukratisk inkompetence. Mønsteret af svigt — alle forekommer på samme tid, alle tjener det samme resultat — er sværere at forklare som tilfældighed.

Modtageren af angrebet var klar: Roosevelt-administrationen, der havde været ude af stand til at overvinde offentlig modstand mod at træde ind i krigen, modtog overvældende offentlig støtte til krig inden for fireogtyve timer efter angrebet. Kampråbet "Husk Pearl Harbor" tjente den samme funktion som "Husk Maine" — det konverterede sorg og harme til samtykke for en krig, der var planlagt, men manglede et påskud.

## Kapitel 73 — JFK: Secret Service-stand-down — Agenter trukket væk fra bilen, rute ændret, protokoller brudt

Den 22. november 1963 blev præsident John F. Kennedy snigmyrdet i Dallas, Texas. Warren-kommissionen konkluderede, at Lee Harvey Oswald, der handlede alene, affyrede tre skud fra sjette sal af Texas School Book Depository. Denne konklusion er blevet afvist af et flertal af den amerikanske offentlighed og af House Select Committee on Assassinations, der i 1979 konkluderede, at Kennedy "sandsynligvis blev snigmyrdet som resultat af en konspiration."

Stand-down-elementerne i Kennedy-mordet er talrige og dokumenterede. Motorcade-ruten blev ændret kort før begivenheden for at inkludere det skarpe sving ind på Elm Street, der bragte præsidentens limousine direkte under Book Depository ved næsten-stop — den værst mulige position fra et sikkerhedssynspunkt.

Secret Service-agenter blev trukket væk fra deres positioner bagerst på præsidentens limousine. Filmoptagelser viser en agent, der bliver kaldt væk fra bilens trinbræt og reagerer med en synlig gestus af forvirring eller protest — han hæver hænderne som for at spørge "hvorfor?" Disse optagelser er bredt cirkuleret og er aldrig blevet tilfredsstillende forklaret af Secret Service.

De normale sikkerhedsprotokoller for en præsidentiel motorcade blev overtrådt på adskillige punkter: bygninger langs ruten blev ikke sikret, vinduer blev ikke forseglet, motorcykeleskorten blev reduceret, og limousinen beholdt sin åbne topkonfiguration trods kendte trusler.

Efter skydningen blev limousinen ikke straks sikret som gerningssted. Den blev rengjort, hvilket destruerede retsmedicinske beviser. Kennedys lig blev fjernet fra Dallas i strid med texansk lov, der krævede obduktion af Dallas' retsmediciner. Obduktionen blev gennemført på Bethesda Naval Hospital under militær supervision, og obduktionsdokumenterne har været genstand for kontrovers lige siden.

Beviserne for en stand-down i Dallas er ikke spekulative. De er synlige i filmoptegnelsen, dokumenteret i de sikkerhedsprotokoller, der blev overtrådt, og bekræftet af vidneudsagn fra Secret Service-agenter, Dallas-politibetjente og vidner, der observerede afvigelserne fra normal procedure. Spørgsmålet er ikke, om en stand-down fandt sted. Spørgsmålet er, hvem der beordrede den.

## Kapitel 74 — 9/11: De seksogfyrre advarsler der blev ignoreret — Fra CIA-efterretninger til FBI-feltrapporter

I månederne før 11. september 2001 modtog det amerikanske efterretningsfællesskab mindst seksogfyrre specifikke advarsler om et forestående terrorangreb. Disse advarsler kom fra udenlandske efterretningstjenester, fra CIA's egne analyser og fra FBI-feltagenter, der havde identificeret mistænkelig aktivitet.

CIA havde sporet to af de fremtidige flykaprere — Nawaf al-Hazmi og Khalid al-Mihdhar — siden et møde i Kuala Lumpur i januar 2000. Agenturet vidste, at de havde amerikanske visa. Det vidste, at de var rejst til USA. Det informerede ikke FBI. Da CIA senere blev spurgt, hvorfor det havde undladt at dele denne efterretning, var svarene vage referencer til bureaukratiske procedurer.

FBI-agent Robert Wright i Chicago efterforskede et terrorfinansieringsnetværk knyttet til Hamas og til individer, der senere ville blive forbundet med 9/11-komplottet. Hans efterforskning blev obstrueret af FBI-hovedkvarteret. Wright holdt senere en pressekonference, hvor han græd og udtalte: "11. september er et direkte resultat af inkompetencen i FBI's internationale terrorismeenhed."

FBI-agent Coleen Rowley i Minneapolis rapporterede, at Zacarias Moussaoui — arresteret i august 2001 for mistænkelig adfærd på en flyskole — var en potentiel terrorist. Hendes anmodning om en kendelse til at ransage Moussaouis laptop blev afvist af FBI-hovedkvarteret. Rowley vidnede senere for Kongressen, at FBI-hovedkvarteret "bevidst havde saboteret" Minneapolis-feltkontorers efterforskning.

Phoenix-memoen, skrevet af FBI-agent Kenneth Williams i juli 2001, advarede om, at mellemøstlige mænd trænede på amerikanske flyskoler og anbefalede en landsdækkende undersøgelse. Memoen blev arkiveret og glemt.

Præsidentens daglige briefing af 6. august 2001 havde titlen "Bin Laden fast besluttet på at slå til i USA." Briefingen nævnte muligheden for flykapringer og bemærkede, at FBI-information "indikerer mønstre af mistænkelig aktivitet i dette land forenelig med forberedelser til flykapringer." Bush-administrationen karakteriserede senere briefingen som "historisk" snarere end handlingsrettet.

Seksogfyrre advarsler. Flere efterretningsagenturer. Flere feltagenter, der slog alarm. Alle ignoreret, alle undertrykt, alle begravet af beslutninger på hovedkvartersniveau, der konsistent forhindrede informationen i at nå de mennesker, der kunne have handlet på den.

## Kapitel 75 — 9/11: Krigsøvelserne — Hvorfor NORAD kørte flykapringssimuleringer om morgenen for angrebet

Om morgenen den 11. september 2001 gennemførte North American Aerospace Defense Command (NORAD) flere militærøvelser samtidigt. Disse øvelser inkluderede: Vigilant Guardian, en storstilet øvelse der simulerede angreb på det amerikanske fastland; Northern Vigilance, der havde indsat jagerfly fra det nordøstlige USA til det nordlige Canada for at overvåge russiske øvelser i Arktis; og mindst én øvelse, der involverede simulerede kaprede fly som del af sit scenarie.

Krigsøvelserne havde tre virkninger på reaktionen på de faktiske angreb. For det første flyttede de jagerfly væk fra det nordøstlige USA — det område, hvor flykapringerne fandt sted — til steder, hvorfra de ikke kunne reagere hurtigt. For det andet skabte de forvirring i NORAD's kommandocentre, hvor operatører havde svært ved at skelne mellem de simulerede flykapringsscenarier på deres skærme og de virkelige flykapringer, der fandt sted samtidigt. For det tredje skabte de et psykologisk miljø, hvori de indledende rapporter om flykapringer blev behandlet som del af øvelsen snarere end som virkelige begivenheder.

Da NORAD først modtog besked om, at fly var blevet kapret, var kontrollørernes indledende reaktion at spørge: "Er det virkelighed eller øvelse?" Dette spørgsmål — dokumenteret i 9/11-kommissionens rapport — afslører krigsøvelsernes operationelle indvirkning. I et normalt miljø ville en rapport om et kapret fly udløse en øjeblikkelig reaktion. Om morgenen den 11. september blev reaktionen forsinket af behovet for at afgøre, om rapporten var reel eller simuleret.

Sandsynligheden for, at flere krigsøvelser, der simulerede det præcise scenarie, der udspillede sig i virkeligheden, ville være planlagt på den præcise dag, hvor det virkelige scenarie udspillede sig, er statistisk set ekstraordinært lav. Øvelserne var enten en forbløffende tilfældighed eller et bevidst element i operationen — designet til at forvirre reaktionen, flytte de aktiver, der kunne have opsnappet flyene, og levere krigens tåge, der tillod angrebene at lykkes.

9/11-kommissionen anerkendte krigsøvelsernes eksistens, men undersøgte ikke deres timing, deres virkning på reaktionen eller de individer, der planlagde dem til den specifikke dato. Denne udeladelse er et af de mest betydningsfulde huller i den officielle undersøgelse.

## Kapitel 76 — 9/11: Bygning 7 — Det 47 etager høje tårn der faldt uden at blive ramt af et fly

World Trade Center Building 7 (WTC 7) var en 47 etager høj stålrammeskyskraber, der stod på den modsatte side af gaden fra Tvillingetårnene. Den blev ikke ramt af et fly. Den kollapsede kl. 17:20 den 11. september 2001 og faldt symmetrisk ned i sit eget fodaftryk med en hastighed, der i cirka 2,25 sekunder var uadskillelig fra frit fald — den hastighed, hvormed et objekt falder gennem luft uden nogen strukturel modstand.

Den officielle forklaring, leveret af National Institute of Standards and Technology (NIST) efter en syvårig undersøgelse, tilskrev kollapset kontorbrand, der forårsagede termisk udvidelse af stålbjælker, hvilket førte til svigtet af en kritisk bærende søjle (Søjle 79), der igangsatte et progressivt kollaps af hele strukturen.

Denne forklaring er blevet anfægtet af ingeniører, arkitekter og fysikere. Organisationen Architects and Engineers for 9/11 Truth, der inkluderer over 3.000 autoriserede arkitekter og ingeniører, har argumenteret for, at kollapsets karakteristika hos WTC 7 er forenelige med kontrolleret nedrivning og uforenelige med brandforårsaget kollaps. Deres argumenter inkluderer: kollapsets symmetri (brandskade er asymmetrisk og producerer asymmetriske svigt), den frie fald-acceleration (der kræver den samtidige fjernelse af al strukturel modstand), det fuldstændige kollaps (brandforårsagede svigt producerer typisk delvise kollapser) og den hurtige igangsættelse (bygningen gik fra stationær til frit fald næsten øjeblikkeligt).

NIST benægtede oprindeligt, at frit fald fandt sted. Da fysikeren David Chandler gennem videoanalyse demonstrerede, at bygningen faktisk havde oplevet 2,25 sekunders gravitationsacceleration, reviderede NIST sin rapport for at anerkende det frie fald, men fastholdt, at det var foreneligt med brandforårsaget kollaps — uden at forklare, hvordan strukturelle elementer, der formodes at modstå kollaps, kunne yde nul modstand.

WTC 7 husede kontorer for CIA, Secret Service, Securities and Exchange Commission (der mistede filer relateret til talrige Wall Street-undersøgelser), forsvarsministeriet og Office of Emergency Management (byens nødkommandocenter). Tabet af disse optegnelser og faciliteter er aldrig blevet tilstrækkeligt behandlet.

Bygning 7 er det enkelte mest vanskelige element i 9/11-narrativet at forklare inden for den officielle ramme. En 47 etager høj stålrammebygning, der ikke blev ramt af et fly, kollapsede symmetrisk med frit fald-hastighed på grund af kontorbrand. Ingen stålramme-højhus før eller siden er nogensinde kollapset på grund af brand. Begivenheden er inden for det officielle narrativ fysisk uden fortilfælde. Inden for den kontrollerede nedrivningsramme er den rutinemæssig.

## Kapitel 77 — 9/11: Pentagon — Verdens mest overvågede bygning uden klare optagelser

Kl. 9:37 den 11. september 2001 ramte American Airlines Flight 77 Pentagon — hovedkvarteret for USA's forsvarsministerium og en af de mest overvågede bygninger på Jorden. Nedslaget dræbte 125 mennesker inde i bygningen og alle 64 mennesker om bord på flyet.

Pentagon er omgivet af sikkerhedskameraer, trafikkameraer og overvågningssystemer. Flere virksomheder i nærheden — inklusive en tankstation og et hotel — havde sikkerhedskameraer, der opfangede nedslagsområdet. FBI beslaglagde båndene fra disse kameraer inden for minutter efter angrebet. Af de indsamlede optagelser blev kun fem billeder fra et enkelt Pentagon-sikkerhedskamera til sidst frigivet til offentligheden — billeder, der viser en eksplosion, men ikke tydeligt viser et Boeing 757-fly.

Nægtelsen af at frigive de indsamlede optagelser — i en sag, hvor det officielle narrativ ville blive øjeblikkeligt bekræftet af klart video af et stort fly, der rammer bygningen — har næret spørgsmål om, hvad der faktisk ramte Pentagon. De fysiske beviser på stedet var uforenelige med, hvad mange observatører forventede af nedslaget af en Boeing 757: det indledende nedslagshul syntes mindre end flyets vingefang, græsplænen foran nedslagspunktet viste ingen furer fra flyets motorer, og flyets motorer (der hver vejede cirka seks tons) blev ikke fundet intakte.

Den officielle undersøgelse tilskrev disse uoverensstemmelser fysikken i højhastighedsnedslag: vingerne foldede sig tilbage ved kontakt, motorerne blev fragmenteret, og skroget trængte ind i bygningens facade, før det blev fortæret af ild. Disse forklaringer kan være fysisk gyldige. Men nægtelsen af at frigive videobeviserne — beviser, der definitivt ville afgøre spørgsmålet — forvandler et spørgsmål om fysik til et spørgsmål om gennemsigtighed.

Pentagon er verdens mest overvågede bygning. Angrebet på den var den mest skelsættende militære begivenhed på amerikansk jord i et halvt århundrede. Videobeviserne eksisterer. De er ikke blevet frigivet. I enhver efterforskning er tilbageholdelsen af beviser, der ville bekræfte det officielle narrativ, i sig selv bevis — bevis på en bekymring for, at optagelserne ikke bekræfter narrativet.

## Kapitel 78 — 7/7 London-bombningerne: Terrorøvelsen der kørte det præcis samme scenarie på præcis samme tidspunkt

Den 7. juli 2005 detonerede fire bomber i Londons offentlige transportsystem — tre i undergrundstog og én i en dobbeltdækkerbus — og dræbte 52 pendlere og sårede over 700. Angrebene blev tilskrevet fire britiske borgere af pakistansk afstamning, der blev beskrevet som "hjemmedyrkede" selvmordsbombere.

Om morgenen for angrebene gennemførte et privat sikkerhedsfirma kaldet Visor Consultants en terrorismeberedskabsøvelse. Øvelsen simulerede — ifølge Visors administrerende direktør Peter Power, der beskrev det i et BBC Radio 5 Live-interview på dagen for angrebene — "samtidige bomber, der eksploderer præcis på de jernbanestationer, hvor det skete i morges."

Power udtalte: "Klokken halv ti i morges kørte vi faktisk en øvelse for en virksomhed med over tusind mennesker i London baseret på samtidige bomber, der eksploderer præcis på de jernbanestationer, hvor det skete i morges, så jeg har stadig hårene rejst i nakken lige nu."

Sandsynligheden for, at en terrorismeøvelse, der simulerer bomber på de præcise stationer, hvor virkelige bomber detonerede, ville køre på det præcise tidspunkt, de virkelige bomber gik af, er efter ethvert statistisk mål forsvindende lille. Tilfældigheden genspejler krigsøvelserne, der kørte om morgenen den 11. september — øvelser, der simulerede det præcise scenarie, der udspillede sig i virkeligheden.

7/7-angrebene blev brugt til at retfærdiggøre udvidede overvågningsbeføjelser, øget politimyndighed og forstærkning af Krigen mod Terror-narrativet i Storbritannien. Angrebene fandt sted på den dag, London fejrede at have vundet buddet om OL 2012, og dagen efter G8-topmødet i Gleneagles, hvor afrikansk gældslettelse og klimaforandringer havde domineret dagsordenen — emner, der straks blev fortrængt af bombningerne.

## Kapitel 79 — Bombningen ved Boston Marathon: Craft International-agenter, brødrene Tsarnaev og FBI's forudgående kontakt

Den 15. april 2013 detonerede to trykkoger-bomber nær mållinjen ved Boston Marathon og dræbte 3 mennesker og sårede over 260. Tamerlan og Dzhokhar Tsarnaev, to brødre af tjetjensk afstamning, blev identificeret som bombemændene. Tamerlan blev dræbt under den efterfølgende menneskejagt. Dzhokhar blev fanget, retsforfulgt og idømt dødsstraf.

FBI havde været i kontakt med Tamerlan Tsarnaev før bombningen. Russisk efterretningstjeneste havde advaret FBI i 2011 om, at Tsarnaev var blevet radikaliseret og var en potentiel trussel. FBI efterforskede og lukkede sagen med konklusionen, at Tsarnaev ikke udgjorde nogen trussel. Han rejste efterfølgende til Dagestan i seks måneder — en rejse til en region kendt for militant aktivitet — og vendte tilbage uden at udløse yderligere efterforskning.

Fotografier fra maratonen viste individer iført tøj og bærende udstyr foreneligt med Craft International, en privat militærentreprenør. Disse individer blev observeret ved maratonen før bombningen, og nogle fotografier viste dem bære rygsække svarende til dem, der blev brugt i angrebet. Tilstedeværelsen af private militærentreprenører på bombningens åsted er aldrig blevet officielt forklaret.

Efterspillet af bombningen inkluderede den hidtil usete nedlukning af hele byen Boston — beskrevet som "shelter in place" — hvor beboere blev beordret til at forblive i deres hjem, mens militariseret politi gennemførte ransagninger fra hus til hus. Nedlukningen tjente som en liveøvelse i undtagelsestilstand og demonstrerede myndighedernes kapacitet og villighed til at lukke en stor amerikansk by ned og gennemføre ransagninger af private hjem uden dommerkendelse som reaktion på en sikkerhedstrussel.

Mønsteret er konsistent: FBI havde forudgående kontakt med de mistænkte, efterforskningen blev lukket før angrebet, private militærentreprenører var til stede på stedet, og efterspillet blev brugt til at demonstrere og normalisere sikkerhedsstatens kapacitet for total kontrol over en civilbefolkning.

## Kapitel 80 — Mønsteret: Ethvert større angreb er forudgået af en øvelse, en advarsel eller en stand-down

Beviserne præsenteret i denne del afslører et mønster, der er for konsistent til at være tilfældigt og for veldokumenteret til at blive afvist.

Pearl Harbor blev forudgået af afkodede efterretninger, der ikke blev distribueret, en flåde efterladt i en sårbar formation og fly parkeret vinge-til-vinge. JFK-snigmordet blev forudgået af en ruteændring, en Secret Service-stand-down og overtrædelse af sikkerhedsprotokoller. Angrebene den 11. september blev forudgået af seksogfyrre ignorerede advarsler, krigsøvelser, der simulerede kaprede fly, og flytningen af jagerfly væk fra det nordøstlige USA. London 7/7-bombningerne faldt sammen med en øvelse, der simulerede det præcis samme scenarie på de præcis samme steder. Bombningen ved Boston Marathon blev forudgået af FBI's kontakt med de mistænkte og tilstedeværelsen af private militærentreprenører på stedet. Oklahoma City blev forudgået af advarsler til ATF-personel.

Mønsteret inkluderer tre tilbagevendende elementer: forudgående efterretninger, der undertrykkes eller ignoreres, en øvelse eller træning, der kører samtidigt, og en stand-down af de normale beskyttelsesforanstaltninger, der ville forhindre eller afbøde angrebet. Disse elementer optræder med en hyppighed, der trodser forklaringen om tilfældighed.

Mønsteret tjener en funktion. De forudgående efterretninger kan, når de afsløres, tilskrives "efterretningssvigt" — den bureaukratiske undskyldning, der antyder inkompetence snarere end meddelagtighed. Øvelsen leverer både operationel dækning (forvirring mellem virkelige og simulerede begivenheder) og benægtelsesmulighed ("vi kørte en øvelse — vi vidste ikke, det var virkeligt"). Stand-down sikrer, at angrebet lykkes, mens det fremstår som resultatet af systemisk svigt snarere end bevidst passivitet.

Den usynlige krig behøver ikke altid at affyre pistolen. Sommetider behøver den kun at åbne døren. Stand-down er den åbnede dør — den bevidste fjernelse af de forsvar, der ville have stoppet angrebet. Og den efterforskning, der følger, vil altid finde den åbnede dør, men vil altid tilskrive den en fejl i låsen snarere end den hånd, der drejede nøglen.

# Del IX — Kontrolleret opposition og fabrikeret dissens

## Kapitel 81 — Kontrolleret opposition: Strategien med at lede modstanden for at sikre, den fejler

Den mest sofistikerede form for kontrol er ikke undertrykkelsen af opposition. Det er styringen af opposition. Hvis du undertrykker dissens, skaber du martyrer og driver modstanden under jorden, hvor den bliver sværere at overvåge. Hvis du kontrollerer dissensen — hvis du selv skaber, finansierer og leder oppositionen — sikrer du, at modstanden går præcis derhen, du vil have den, og ingen andre steder.

Vladimir Lenin krediteres for observationen: "Den bedste måde at kontrollere oppositionen på er at lede den selv." Om Lenin faktisk sagde dette, er omdiskuteret. Om efterretningsagenturer har anvendt princippet, er det ikke.

Kontrolleret opposition opererer gennem flere mekanismer. Den mest direkte er placeringen af agenter i lederpositioner inden for oppositionsbevægelser. Agenten stiger til prominens gennem ægte talent, karisma eller organisatorisk dygtighed. Når agenten er i en lederposition, styrer denne bevægelsen væk fra dens mest effektive taktikker og mod handlinger, der enten er harmløse for magtstrukturen eller aktivt miskrediterende for bevægelsen.

En mere subtil mekanisme er finansieringen af oppositionsorganisationer af netop de interesser, de hævder at modsætte sig. Fonde, NGO'er og filantropiske organisationer finansieret af virksomheds- eller efterretningsinteresser yder bevillinger til aktivistorganisationer og skaber en økonomisk afhængighed, der begrænser organisationernes villighed til at udfordre deres bidragydere. Organisationerne forbliver "uafhængige" af navn, mens deres strategiske retning formes af betingelserne knyttet til deres finansiering.

Den mest lumske mekanisme er skabelsen af oppositionsbevægelser fra bunden — astroturf-organisationer, der fremstår som græsrødder, men er designet, finansieret og styret af interesser, der drager fordel af fremtoningen af offentlig støtte til (eller modstand mod) specifikke politikker.

Kontrolleret opposition er den usynlige krigs mest elegante våben. Den tillader magtstrukturen at opretholde fremtoningen af et frit samfund med robust debat og energisk dissens, mens den sikrer, at debatten aldrig når de konklusioner, der ville true den faktiske magt. Befolkningen tror, den er fri, fordi den ser opposition. Men oppositionen er blevet forhåndsgodkendt, forhåndsfinansieret og forhåndsbegrænset.

## Kapitel 82 — Den begrænsede afsløring: At afsløre delvis sandhed for at forhindre den fulde sandhed i at komme frem

Den begrænsede afsløring er et udtryk fra efterretningshåndværket, der beskriver strategien med bevidst at afsløre noget information — ofte pinlig eller skadelig — for at forhindre mere betydningsfuld information i at blive opdaget. Den delvise offentliggørelse tilfredsstiller kravet om gennemsigtighed, mens den beskytter den dybere hemmelighed.

CIA-officer Victor Marchetti definerede det som "spionjargon for et yndet og hyppigt brugt trick fra de hemmelige professionelle. Når deres hemmeligheds slør er flænset, og de ikke længere kan stole på en falsk dækhistorie til at misinformere offentligheden, tyer de til at indrømme — sommetider endda frivilligt tilbyde — noget af sandheden, mens de stadig formår at tilbageholde de centrale og skadelige kendsgerninger."

Den begrænsede afsløring blev diskuteret ved navn i Nixon-båndene fra Det Hvide Hus under Watergate-krisen. John Dean foreslog en "modificeret begrænset afsløring" — frigivelsen af noget information for at tilfredsstille efterforskere, mens man skjulte præsidentens og hans indre kreds' dybere involvering.

Teknikken opererer på flere skalaer. På individniveau afslører en mistænkt en mindre forbrydelse for at aflede opmærksomheden fra en større. På institutionelt niveau anerkender et efterretningsagentur et tidligere program (MKUltras LSD-eksperimenter), mens det skjuler programmets operationelle anvendelser (traumebaseret programmering). På civilisatorisk niveau anerkender et historisk narrativ visse forbrydelser (slaveri, kolonialisme), mens det skjuler de igangværende kontrolstrukturer, der udviklede sig fra dem.

Den begrænsede afsløring er særligt effektiv i informationsoverbelastningens tidsalder. Afsløringen af en delvis sandhed genererer mediedækning, offentlig diskussion og følelsen af, at ansvarlighed er opnået. Når den indledende offentliggørelse er blevet bearbejdet, er offentlighedens opmærksomhed rykket videre, og den dybere sandhed forbliver skjult — ikke fordi den blev undertrykt, men fordi appetitten efter afsløring blev tilfredsstillet af den begrænsede afsløring.

## Kapitel 83 — Gatekeepere: De betroede stemmer der fører dig til sandhedens kant — og så stopper

En gatekeeper er en offentlig person, der tilsyneladende udfordrer magtstrukturen — der stiller provokerende spørgsmål, afslører visse uretfærdigheder og opbygger et ry for sandhedssøgen — men som konsistent stopper kort for de konklusioner, der ville true den faktiske magt.

Gatekeeperens værdi ligger præcis i deres troværdighed. Fordi de er villige til at udfordre visse ortodoksier, stoler deres publikum på dem. Og fordi deres publikum stoler på dem, definerer deres nægtelse af at krydse visse linjer grænsen for acceptabel undersøgelse for deres følgere. Gatekeeperens følgere undersøger ikke ud over, hvor gatekeeperen fører dem, fordi de stoler på, at gatekeeperen allerede er gået så langt, som sandheden tillader.

Gatekeeping opererer gennem udeladelse snarere end handling. Gatekeeperen lyver ikke. De går simpelthen ikke derhen, hvor sandheden fører. De vil undersøge virksomhedskorruption, men ikke de efterretningsagenturer, der beskytter virksomhederne. De vil sætte spørgsmålstegn ved Krigen mod Terror, men ikke de grundlæggende begivenheder, der lancerede den. De vil afsløre farmaceutisk bedrag, men ikke den regulatoriske kapring, der muliggør det. Hver gatekeeper har en linje, de ikke vil krydse, og den linje definerer burets grænse for deres publikum.

Identifikationen af specifikke individer som gatekeepere er i sagens natur kontroversiel, fordi anklagen antyder, at en person, der tilsyneladende søger sandhed, faktisk tjener de interesser, de hævder at modsætte sig. Nogle offentlige personer, der anklages for gatekeeping, er måske bare forsigtige, uinformerede om visse emner eller genuint forpligtede til de konklusioner, de når. Linjen mellem sund skepsis og gatekeeping er ikke altid klar.

Hvad der er klart, er, at strategien eksisterer. Efterretningsagenturer har en dokumenteret historie med at dyrke relationer med offentlige intellektuelle, journalister og meningsdannere. Formålet med disse relationer er ikke at bringe disse figurer til tavshed, men at påvirke retningen og grænserne for deres undersøgelse. En gatekeeper, der ikke er bevidst om sin egen gatekeeping-funktion, er den mest effektive gatekeeper af alle.

## Kapitel 84 — Fabrikationen af bevægelser: Hvordan farverevolutioner, arabiske forår og regimeskift konstrueres

En farverevolution er et politisk oprør, der fremstår spontant og græsrodsdrevet, men i betydelig grad er planlagt, finansieret og koordineret af eksterne aktører — typisk den amerikanske regering opererende gennem organisationer som National Endowment for Democracy (NED), USAID og tilknyttede NGO'er.

Skabelonen for farverevolutioner blev udviklet gennem en serie operationer i det tidligere Sovjetunionen og Mellemøsten: Rosenrevolutionen i Georgien (2003), den Orange Revolution i Ukraine (2004), Tulipanrevolutionen i Kirgisistan (2005), Cederrevolutionen i Libanon (2005) og det mislykkede Grønne Revolution i Iran (2009).

Hver fulgte et lignende mønster: et omstridt valg eller en politisk krise leverede gnisten; ungdomsbevægelser trænet af vestligt finansierede organisationer (særligt den serbiske gruppe CANVAS/Otpor) leverede gadetilstedeværelsen; sociale medier forstærkede narrativet; vestlige medier leverede sympatisk dækning; og det kombinerede pres producerede et regeringsskift gunstigt for vestlige strategiske interesser.

Det Arabiske Forår i 2011 fulgte et lignende mønster, men med mere komplekse udfald. Oprørene i Tunesien, Egypten, Libyen, Syrien, Bahrain og Yemen kombinerede ægte folkelige klagemål med ekstern manipulation. Resultaterne spændte fra ægte demokratisk overgang (Tunesien) til borgerkrig (Syrien, Libyen, Yemen) til genoprettet autoritarisme (Egypten) til ingen forandring (Bahrain, hvor det USA-allierede monarki undertrykte oprøret med saudisk militær bistand og minimal vestlig kritik).

Farverevolutionsmodellen demonstrerer den usynlige krigs kapacitet til at våbengøre ægte klagemål. De befolkninger, der deltager i disse bevægelser, er ikke narre — de har reelle klager over korruption, autoritarisme og ulighed. Men deres legitime aspirationer kanaliseres af eksterne aktører mod udfald, der tjener eksterne interesser, og den "frihed," der resulterer, ligner ofte bemærkelsesværdigt et lederskifte snarere end et systemskifte.

## Kapitel 85 — George Soros og Open Society Foundations: Regimeskift som filantropi

George Soros, den ungarsk-amerikanske finansmand, driver et netværk af filantropiske organisationer — samlet kendt som Open Society Foundations — der har udbetalt over 32 milliarder dollars siden deres grundlæggelse. Fondene finansierer civilsamfundsorganisationer, medier, juridiske advokatgrupper og uddannelsesinstitutioner i over 120 lande.

Open Society Foundations' erklærede mission er at fremme demokrati, menneskerettigheder og åbne samfund. Den praktiske effekt af deres aktiviteter har hyppigt faldet sammen med amerikanske udenrigspolitiske mål: fondene har været aktive i farverevolutionerne i Østeuropa, har finansieret oppositionsorganisationer i lande udpeget til regimeskift og har støttet udviklingen af "civilsamfunds"-infrastruktur, der tjener som platform for politisk mobilisering.

Soros' forsvarere argumenterer for, at han er en ægte filantrop, hvis engagement i åbne samfund er motiveret af hans erfaring som holocaust-overlever og hans filosofiske forpligtelse til Karl Poppers idéer. Hans kritikere argumenterer for, at Open Society Foundations fungerer som en blødmagtsarm af amerikansk udenrigspolitik, der bruger filantropisk finansiering til at opbygge de netværk, der aktiveres under regimeskifteoperationer.

Sandheden omfatter sandsynligvis begge dele. Soros' engagement i åbne samfund kan være genuint. Hans metoder — finansiering af medier, juridiske organisationer og aktivistgrupper i lande, der er mål for vestlig strategisk interesse — producerer udfald, der er uadskillelige fra efterretningsoperationer. Sondringen mellem filantropi og regimeskift bliver akademisk, når filantropens dagsorden og efterretningsfællesskabets dagsorden konvergerer.

Den bredere betydning af Soros-netværket er, hvad det afslører om den usynlige krigs arkitektur: den baserer sig ikke udelukkende på hemmelige operationer. Den opererer gennem et økosystem af fonde, NGO'er, medieorganisationer og uddannelsesinstitutioner, der opretholder fremtoningen af uafhængighed, mens de funktionelt tjener interesserne for de magtstrukturer, der finansierer dem. Den usynlige krig føres ikke kun af efterretningsagenturer, men af et helt institutionelt økosystem, der opererer i rummet mellem regering og civilsamfund.

## Kapitel 86 — NGO-industriens kompleks: Hvordan "civilsamfundet" blev en dækning for efterretningsoperationer

Spredningen af ikke-statslige organisationer (NGO'er) siden 1990'erne har skabt et institutionelt økosystem, der udvisker grænsen mellem civilsamfund og efterretningsoperationer. NGO'er opererer i konfliktzoner, udviklingslande og områder af strategisk interesse med finansiering fra regeringer, fonde og internationale organisationer. De leverer essentielle tjenester — humanitær bistand, juridisk assistance, menneskerettighedsovervågning og udviklingsstøtte. De tjener også, i mange tilfælde, som efterretningsplatforme.

Forholdet mellem NGO'er og efterretningsagenturer opererer på flere niveauer. Nogle NGO'er skabes som fronter — organisationer, der primært eksisterer for at levere dækning for efterretningsaktiviteter. Andre er legitime organisationer, der penetreres af efterretningsagenter, der bruger NGO'ens adgang til at indsamle information. Atter andre er ægte civilsamfundsorganisationer, hvis ledelse påvirkes — gennem finansiering, relationer eller direkte rekruttering — til at støtte efterretningsmål.

USAID (United States Agency for International Development) er dokumenteret som en kanal for CIA-operationer siden 1960'erne. NED (National Endowment for Democracy), oprettet i 1983, blev eksplicit designet til at gennemføre aktiviteter, som CIA tidligere havde gennemført hemmeligt. Som NED-medstifter Allen Weinstein fortalte Washington Post i 1991: "Meget af det, vi gør i dag, blev gjort hemmeligt for 25 år siden af CIA."

NGO-industriens kompleks skaber et lag af plausibel benægtelse mellem regeringer og de operationer, de gennemfører. Når en NGO gennemfører demokratifremme i et land udpeget til regimeskift, er det ikke en regeringsoperation — det er civilsamfundet i aktion. Når en NGO overvåger menneskerettigheder i en strategisk rival, er det ikke efterretningsindsamling — det er humanitarisme. NGO-mærkatet saniterer aktiviteter, der ville blive genkendt som efterretningsoperationer, hvis de blev gennemført af agenturer, der bærer regeringens navn.

## Kapitel 87 — Kontrollerede sociale medier: Hvordan platforme blev bygget som overvågnings- og manipulationsredskaber fra starten

De store sociale medieplatforme — Facebook, Google, Twitter (nu X), YouTube, Instagram — var ikke neutrale kommunikationsredskaber, der senere blev kapret til overvågning og manipulation. Fra begyndelsen var deres udvikling, finansiering og arkitektur sammenvævet med efterretningsfællesskabet.

Googles grundlæggelse blev støttet af bevillinger fra DARPA (Defense Advanced Research Projects Agency) og CIA gennem dets venturekapitalarm, In-Q-Tel. Den forskning, der blev Googles kerneteknologi — storstilet datamining og mønstergenkendelse — var finansieret af efterretningsagenturer interesseret i kapaciteten til at behandle og analysere massive mængder information.

Facebooks tidlige udvikling faldt sammen med afslutningen af LifeLog, et DARPA-projekt rettet mod at bygge en database, der sporede et individs hele eksistens — deres aktiviteter, relationer, kommunikation og medieforbrug. LifeLog blev annulleret den 4. februar 2004. Facebook blev lanceret den 4. februar 2004. Om denne timing er tilfældig eller indikerer en overgang fra et regeringsprojekt til en privat platform, der opnår det samme mål, har været diskuteret.

Platformenes forretningsmodel — indsamling og monetarisering af brugerdata — skaber en permanent optegnelse over aktiviteter, relationer, overbevisninger og adfærd for milliarder af mennesker. Denne optegnelse er tilgængelig for platformenes virksomhedsejere, for annoncører og — gennem juridisk tvang, partnerskabsaftaler og efterretningsfællesskabets adgangsprogrammer — for regeringer.

Platformene er ikke bare overvågningsredskaber. De er manipulationsredskaber. Deres algoritmer bestemmer, hvilken information brugere ser, hvilket indhold der forstærkes, og hvilket indhold der undertrykkes. Disse algoritmer er optimeret for engagement — hvilket i praksis betyder optimeret for emotionel ophidselse, harme og tribalisme. Den algoritmiske kuratering af information skaber personaliserede informationsmiljøer, der forstærker eksisterende overbevisninger, forstærker splittelser og forhindrer dannelsen af den fælles forståelse, der er nødvendig for sammenhængende politisk handling.

Sociale medier demokratiserede ikke information. De privatiserede den offentlige diskurs' infrastruktur og placerede den under kontrol af virksomheder med dybe bånd til efterretningsfællesskabet. Bytorvet er nu en virksomhedsplatform. Samtalen medieres af en algoritme. Og algoritmen tjener sine ejeres interesser — ikke interesserne for de mennesker, der bruger den.

## Kapitel 88 — Algoritmen som PsyOp: Hvordan feedkuratering former overbevisninger i befolkningsskala

Sociale mediers algoritme er det mest sofistikerede psykologiske våben, der nogensinde er indsat. Den opererer på milliarder af mennesker simultant, kontinuerligt og usynligt. Den argumenterer ikke. Den overtaler ikke. Den kontrollerer simpelthen informationsmiljøet — bestemmer, hvad hver person ser, i hvilken rækkefølge, med hvilken vægtning — og lader det menneskelige sind gøre resten.

Algoritmen er optimeret for engagement, som måles ved tid brugt på platformen, klik, delinger og kommentarer. Forskning viser konsistent, at indhold, der genererer stærke emotionelle reaktioner — særligt vrede, frygt og harme — producerer mere engagement end indhold, der er roligt, nuanceret eller komplekst. Algoritmen forstærker derfor emotionelt provokerende indhold og undertrykker afmålt analyse.

Resultatet er et informationsmiljø, der strukturelt er fjendtligt over for sandhed. Komplekse emner reduceres til opflammende overskrifter. Nuancerede positioner druknes af ekstreme positioner. Konsensus erstattes af polarisering. Og befolkningen sorteres i ideologiske bobler, hvor hver gruppe modtager en kurateret virkelighed, der bekræfter dens eksisterende overbevisninger og dæmoniserer den modsatte gruppe.

Denne sortering er ikke tilfældig. Den er algoritmens designede funktion. Polariserede befolkninger er mere engagerede befolkninger. Engagerede befolkninger genererer mere data. Mere data genererer mere reklameindtægt. Forretningsmodellen kræver polarisering, og algoritmen leverer den.

De militære og efterretningsmæssige implikationer af algoritmisk manipulation anerkendes af de institutioner, der studerer dem. DARPA har finansieret forskning i sociale mediers indflydelsesoperationer. Pentagons Forenede Stabschefer har diskuteret "kognitiv krigsførelse" — brugen af informationsteknologi til at forme målbefolkningers overbevisninger og adfærd. NATO har etableret et ekspertisecenter for strategisk kommunikation, der studerer brugen af sociale medier til militære formål.

Algoritmen er den usynlige krigs mest magtfulde våben, fordi den er usynlig selv for dem, der ved, den eksisterer. Du kan være bevidst om, at dit sociale mediefeed er kurateret. Du kan intellektuelt forstå, at algoritmen former, hvad du ser. Og du vil stadig blive påvirket af den — fordi algoritmen ikke opererer på din bevidste analyse, men på dine emotionelle reaktioner, din opmærksomhed og det simple faktum, at du ikke kan vurdere information, du aldrig ser.

## Kapitel 89 — Faktatjekkere som censorer: Hvordan "misinformation" blev det nye ord for dissens

Fremkomsten af "faktatjeknings"-industrien i 2010'erne blev præsenteret som et svar på problemet med misinformation — falsk eller vildledende indhold, der cirkulerede på sociale medier. I praksis er faktatjekking blevet en mekanisme for undertrykkelse af dissens og håndhævelse af officielle narrativer.

De store faktatjekningsorganisationer — PolitiFact, Snopes, FactCheck.org og andre — er finansieret af fonde, teknologivirksomheder og medieorganisationer med dokumenterede relationer til de interesser, de formodes at tjekke. Facebook (Meta) indgik partnerskab med tredjeparts faktatjekkere for at mærke indhold som "falsk" eller "vildledende," hvilket udløste algoritmisk undertrykkelse, der reducerede synligheden af faktatjekket indhold med op til 95 procent.

Faktatjekningsprocessen er ikke gennemsigtig. Kriterierne for at betegne indhold som "misinformation" er subjektive. Faktatjekkernes egne fordomme — ideologiske, institutionelle og finansielle — påvirker deres bedømmelser. Og konsekvenserne af et "falsk"-mærkat er alvorlige: indhold undertrykkes, konti straffes, og det mærkede individ eller den mærkede organisation stemples som en spreder af misinformation.

Selve udtrykket "misinformation" er blevet våbengjort. Det betyder ikke længere objektivt falsk information. Det betyder nu information, der modsiger det officielle narrativ — uanset om det officielle narrativ er præcist. Under den seneste sundhedskrise blev indhold, der satte spørgsmålstegn ved officielle positioner, mærket som misinformation — selv når indholdet senere blev bevist korrekt. Laboratorielæk-hypotesen, effektiviteten af naturlig immunitet, risikoprofilerne for forskellige aldersgrupper — alle blev mærket som misinformation på forskellige tidspunkter, og alle blev senere anerkendt som legitime videnskabelige diskussioner.

Faktatjekningsindustrien er Smith-Mundt Modernization Acts håndhævelsesmekanisme. Regeringen producerer narrativet. Platformene distribuerer narrativet. Faktatjekkerne håndhæver narrativet ved at mærke alternativer som misinformation. Og algoritmen sikrer, at misinformationsmærkatet omsættes til effektiv censur — ikke gennem regeringscensurordrer (som ville være forfatningsstridige), men gennem private handlinger af virksomheder, der handler i koordination med regeringens anbefalinger.

## Kapitel 90 — Topartisystemet: Den mest effektive kontrollerede opposition i historien

Det amerikanske topartisystem er den mest vedvarende og effektive kontrollerede oppositionsoperation i regeringsførelsens historie. Det skaber illusionen om valg, mens det sikrer, at begge muligheder tjener de samme grundlæggende interesser.

Demokrater og republikanere er uenige om sociale spørgsmål — abort, våbenkontrol, immigration, identitetspolitik. Disse uenigheder er virkelige og genererer ægte passion blandt vælgere. Men i de spørgsmål, der definerer magtens struktur — militærudgifter, efterretningsagenturers autoritet, Wall Street-regulering, Federal Reserve-systemet, virksomhedsindflydelse på regeringsførelse og opretholdelsen af det amerikanske imperium — er de to partier funktionelt identiske.

Militærbudgetter stiger under begge partier. Efterretningsagenturer udvider deres beføjelser under begge partier. Wall Street modtager bailouts fra begge partier. Federal Reserve opererer uden revision under begge partier. Virksomhedslobbying skriver lovgivning under begge partier. Krige fortsætter under begge partier. Overvågning udvides under begge partier. Statsgælden stiger under begge partier. Magtens grundlæggende arkitektur forbliver uændret, uanset hvilket parti der sidder i embedet.

Topartisystemet kanaliserer politisk energi ind i en binær ramme, der forhindrer fremkomsten af alternativer. En borger, der er utilfreds med systemet, tilbydes to muligheder — der begge opretholder systemet. Borgerens politiske energi forbruges af kampen mellem de to partier — en kamp, der føles presserende og skelsættende — mens de interesser, begge partier tjener, forbliver uudfordrede.

Systemet opretholdes af strukturelle barrierer (stemmeseddeladgangslove, debatkommissionsregler, kampagnefinansieringsregler, gerrymandering), der gør det næsten umuligt for et tredjeparti at konkurrere. Det forstærkes af mediedækning, der behandler topartirammen som naturlig og uundgåelig. Og det opretholdes af den psykologiske investering fra vælgere, der identificerer sig med "deres" parti og betragter dets sejr som deres egen — selv når partiets faktiske regeringsførelse tjener interesser, der er diametralt modsatte af vælgerens.

Topartisystemet er kontrolleret opposition i civilisatorisk skala. Det producerer fremtoningen af demokrati — energisk debat, omstridte valg, fredelige magtoverdragelser — mens det sikrer, at den grundlæggende kontrolarkitektur aldrig er på stemmesedlen.

# Del X — Den biologiske krig

## Kapitel 91 — Fluorid: Neurotoksinet i vandforsyningen — Fra nazistiske lejre til amerikanske vandhaner

Natriumfluorid blev tilsat vandforsyningen i nazistiske koncentrationslejre, ifølge forskning samlet af Charles Perkins og andre. Det erklærede formål var ikke tandsundhed — det var bedøvelse. Fluorid i tilstrækkelig koncentration sløver kognitiv funktion, reducerer viljestyrke og gør en befolkning mere føjelig og lettere at styre.

I 1945 begyndte USA at tilsætte fluorid til offentlige vandforsyninger, begyndende med Grand Rapids, Michigan. Det erklærede formål var forebyggelse af huller i tænderne. I 2023 modtog cirka 73 procent af den amerikanske befolkning på offentlige vandsystemer fluorideret vand.

Sikkerheden ved vandfluoridering har været debatteret siden dens begyndelse. Fluoride Action Network og andre organisationer har samlet omfattende forskning, der dokumenterer fluorids virkninger på den menneskelige krop: reduceret IQ hos børn (dokumenteret i over 60 studier, inklusive en banebrydende Harvard-metaanalyse fra 2012), skjoldbruskkirtelforstyrrelser, knogleskørhed og neurologisk skade. National Toxicology Program publicerede i 2024 en rapport, der konkluderede, at fluorid er et udviklingsmæssigt neurotoksin ved niveauer, der almindeligvis findes i fluorideret vand.

Den oprindelige forskning, der understøttede vandfluoridering, var stort set finansieret af aluminium- og fosfatgødningsindustrierne — industrier, der producerer fluorid som et giftigt affaldsprodukt. Omkostningerne ved at bortskaffe fluoridaffald er betydelige. Omkostningerne ved at sælge det til kommunale vandsystemer som et tandsundhedstilsætningsstof er nul. Det økonomiske incitament til at fremme vandfluoridering er betydeligt.

Environmental Protection Agency klassificerer fluorid som et giftigt stof. Advarslen på fluoridtandpasta instruerer brugere i at kontakte giftlinjen, hvis det sluges. Alligevel tilsættes det samme stof til vandforsyningen i koncentrationer, der over et livs daglige forbrug leverer kumulative doser, der overstiger giftlinjens tærskel med størrelsesordener.

Uanset om vandfluoridering er et bevidst program for befolkningspacificering eller en velmenende folkesundhedsforanstaltning baseret på forældet videnskab, er dens virkninger på kognitiv funktion dokumenterede og målbare. Et neurotoksin tilsættes vandforsyningen for hundredvis af millioner af mennesker. Debatten handler ikke om, hvorvidt fluorid påvirker hjernen — det gør det. Debatten handler om, hvorvidt nogen i en magtposition bekymrer sig.

## Kapitel 92 — Fødevareforsyningen: Forarbejdet, konstrueret og designet til at skabe afhængighed og sygdom

Den moderne amerikanske fødevareforsyning er ikke designet til at nære. Den er designet til at skabe afhængighed. Den forarbejdede fødevareindustri ansætter hold af kemikere, psykologer og fødevareforskere, hvis job er at konstruere produkter, der aktiverer hjernens belønningssystem, tilsidesætter kroppens mæthedsignaler og skaber tvangsmæssige forbrugsmønstre, der maksimerer salget.

Konceptet "lyspunktet" — den præcise kombination af sukker, salt og fedt, der producerer maksimal nydelse — blev beskrevet af fødevareindustriens forsker Howard Moskowitz og dokumenteret af undersøgende journalist Michael Moss i "Salt Sugar Fat." Fødevarevirksomheder bruger milliarder på at identificere og forfine lyspunktet for hvert produkt og skaber fødevarer, der bogstaveligt er konstrueret til at være så vanedannende som muligt.

Resultatet er en befolkning, der simultant er overfodret og underernæret. Forarbejdede fødevarer leverer kalorier uden næringsstoffer. Kroppen, der sulter efter essentielle vitaminer, mineraler og mikronæringsstoffer, begærer mere mad — ikke fordi den har brug for kalorier, men fordi den har brug for ernæring, som maden ikke leverer. Cyklussen af begær, spisning og fortsat utilfredshed driver vedvarende forbrug og eskalerende sygdom.

De kroniske sygdomme, der dominerer amerikansk sundhedspleje — fedme, diabetes, hjertesygdom, kræft, autoimmune forstyrrelser, kognitiv tilbagegang — er overvældende knyttet til kost. Fødevareindustrien skaber sygdommene. Medicinalindustrien behandler symptomerne. Det medicinske system håndterer patienterne. Og forsikringsindustrien profiterer af hele cyklussen. Fødevare-farmaci-medicin-komplekset er et selvforstærkende system, hvori hver industris profit afhænger af de andres eksistens.

Industrialiseringen af landbruget har forværret problemet. Jordudtømning, monokulturlandbrug og den kraftige brug af syntetiske gødningsstoffer har reduceret det ernæringsmæssige indhold af basale afgrøder. En tomat dyrket i 2020 indeholder betydeligt færre vitaminer og mineraler end en tomat dyrket i 1950. Fødevareforsyningen er ikke bare forarbejdet — den er udtømt ved kilden.

## Kapitel 93 — Aspartam, MSG og kognitivundertrykkelsens kemi

Aspartam er et kunstigt sødemiddel, der findes i tusindvis af fødevare- og drikkeprodukter. Det blev godkendt af FDA i 1981 under omstændigheder, der har været genstand for kontrovers lige siden. Godkendelsen blev oprindeligt nægtet af et FDA-undersøgelsespanel, der citerede bekymringer om hjernetumorer hos laboratorieforsøgsdyr. Afvisningen blev underkendt af nyudnævnt FDA-kommissær Arthur Hull Hayes — der var udnævnt af Reagan-administrationen, og som efter at have godkendt aspartam forlod FDA for at arbejde for et PR-firma hyret af aspartamproducenten.

Aspartam metaboliseres i kroppen til tre komponenter: fenylalanin, asparaginsyre og metanol. Metanol metaboliseres yderligere til formaldehyd — et kendt kræftfremkaldende stof og neurotoksin. Industrien argumenterer for, at de producerede mængder er for små til at være skadelige. Kritikere argumenterer for, at kronisk lavniveau-eksponering for formaldehyd og excitotoksiske aminosyrer (asparaginsyre og fenylalanin) over år og årtier producerer kumulativ neurologisk skade, der manifesterer sig som hovedpine, kognitiv tilbagegang, humørforstyrrelser og mere alvorlige neurologiske tilstande.

Mononatriumglutamat (MSG) er en smagsforstærker, der bruges i forarbejdede fødevarer, restaurantmadlavning og færdigretter. Det er et excitotoksin — et stof, der stimulerer nerveceller til skade eller død. Neurokirurg Russell Blaylocks arbejde, dokumenteret i "Excitotoxins: The Taste That Kills," beskriver de mekanismer, hvorved MSG og lignende stoffer skader neuroner, særligt i hypothalamus og andre hjerneregioner, der ikke er beskyttet af blod-hjerne-barrieren.

Fødevareindustrien bestrider disse påstande med henvisning til studier (ofte industri-finansierede), der viser, at MSG er sikkert ved typiske forbrugsniveauer. Uafhængig forskning, inklusive dyreforsøg og epidemiologiske data, tegner et mere komplekst billede: kronisk eksponering for excitotoksiner ved niveauer almindelige i den forarbejdede kost er forbundet med neurologisk skade, fedme og metabolisk dysfunktion.

Den kumulative effekt af aspartam, MSG og hundredvis af andre syntetiske tilsætningsstoffer i fødevareforsyningen er en befolkning, hvis neurologiske funktion er kronisk svækket — ikke dramatisk, ikke åbenlyst, men subtilt og vedvarende. Svækkelsen manifesterer sig som reduceret kognitiv klarhed, emotionel ustabilitet, koncentrationsbesvær og en generel tåge, der gør kritisk tænkning vanskeligere og passivt forbrug lettere. Fødevareforsyningen skaber ikke zombier. Den skaber en befolkning, der er en smule mindre skarp, en smule mere reaktiv og en smule mere modtagelig for den manipulation, der beskrives i enhver anden del af denne bog.

## Kapitel 94 — Glyfosat: Monsantos gave til tarmmikrobiomet — og hjernen

Glyfosat er det aktive stof i Roundup, verdens mest udbredte ukrudtsmiddel. Det blev udviklet af Monsanto (nu ejet af Bayer) og sprøjtes på afgrøder, græsplæner, parker og vejkanter verden over. Anslået 1,8 millioner tons glyfosat anvendes årligt. Rester findes i mad, vand, luft og kroppene på næsten enhver person, der testes — inklusive nyfødte.

Glyfosat blev oprindeligt patenteret som en chelator — et kemikalie, der binder til mineraler. Det dræber planter ved at blokere shikimat-vejen, en metabolisk proces, som planter bruger til at producere essentielle aminosyrer. Monsanto argumenterede for, at glyfosat var sikkert for mennesker, fordi mennesker ikke har shikimat-vejen.

Dette argument ignorerede tarmmikrobiomet. Bakterierne i den menneskelige tarm bruger shikimat-vejen. Glyfosat forstyrrer tarmmikrobiomet — de billioner af bakterier, der nu forstås at spille essentielle roller i fordøjelse, immunfunktion, neurotransmitterproduktion og kognitiv funktion. Tarm-hjerne-aksen — det bidirektionelle kommunikationssystem mellem tarmmikrobiomet og hjernen — betyder, at forstyrrelser af tarmbakterier direkte påvirker hjernefunktion, humør og kognitiv ydeevne.

Forskning har knyttet glyfosateksponering til en række helbredsvirkninger: forstyrrelse af det endokrine system, skade på tarmslimhinden (bidrager til "utæt tarm"), interference med mineralabsorption og potentiel kræftfremkaldende virkning. International Agency for Research on Cancer (IARC), en afdeling af Verdenssundhedsorganisationen, klassificerede glyfosat som "sandsynligvis kræftfremkaldende for mennesker" i 2015. Bayer har betalt over 10 milliarder dollars for at afgøre retssager fra individer, der udviklede kræft efter glyfosateksponering.

Ukrudtsmidlet sprøjtes på fødevareafgrøder, absorberes af planterne og forbruges af enhver person, der spiser ikke-økologisk mad. Det er i brødet, cerealerne, pastaen og øllet. Det er i kødet fra dyr, der spiste glyfosatbehandlet foder. Det er i vandforsyningen. Og dets virkning på tarmmikrobiomet — det organsystem, der producerer over 90 procent af kroppens serotonin og spiller en central rolle i kognitiv funktion — er kronisk, kumulativ og befolkningsomfattende.

## Kapitel 95 — Den farmaceutiske PsyOp: Hvordan medicinering af befolkningen blev en kontrolstrategi

Medicinalindustrien er verdens mest profitable industri, og dens relation til den befolkning, den betjener, har kendetegnene ved et kontrolsystem snarere end et sundhedssystem.

Industriens forretningsmodel afhænger af kronisk sygdom. En helbredt patient er en tabt kunde. En kronisk syg patient på livslang medicin er en indtægtsstrøm. Industriens incitamentsstruktur belønner udviklingen af lægemidler, der styrer symptomer snarere end helbreder sygdomme — og undertrykkelsen af terapier (ernæringsmæssige, urtemedicinske, livsstilsbaserede), der måtte reducere afhængigheden af farmaceutiske produkter.

Medicinalindustrien bruger mere på markedsføring end på forskning. Den bruger mere på lobbyisme end nogen anden industri. Den finansierer uddannelsen af de læger, der ordinerer dens produkter. Den finansierer den forskning, der evaluerer dens produkter. Den finansierer de regulatoriske agenturer (gennem brugergebyrer), der godkender dens produkter. Og den finansierer de medieorganisationer (gennem reklamer), der rapporterer om dens produkter.

Denne finansiering skaber et system af strukturel kapring, hvori enhver institution, der burde levere uafhængigt tilsyn med medicinalindustrien, er økonomisk afhængig af medicinalindustrien. Lægerne ordinerer, hvad de blev undervist. De blev undervist, hvad industrien finansierede. Forskningen siger, hvad industrien har brug for, at den siger. Regulatorerne godkender, hvad industrien indsender. Og medierne rapporterer, hvad industriens reklamebudget tillader.

Resultatet er en befolkning, der er blandt de mest medicinerede i menneskehedens historie. Over halvdelen af amerikanske voksne tager mindst ét receptpligtigt lægemiddel. Over 25 procent tager tre eller flere. Raterne af kronisk sygdom er steget, selv mens farmaceutisk forbrug er steget — et resultat, der ville antyde, at medicinen ikke virker, medmindre du forstår, at medicinen ikke er designet til at helbrede sygdom, men til at håndtere den profitabelt.

## Kapitel 96 — Psykiatrisk medicin og masseskyderier: Forbindelsen de nægter at diskutere

Næsten ethvert masseskyderi i USA over de seneste tre årtier har involveret en gerningsmand, der tog eller for nylig var ophørt med at tage psykiatrisk medicin — typisk selektive serotonin-genoptagelseshæmmere (SSRI'er), antipsykotika eller benzodiazepiner.

Listen inkluderer Columbine (Eric Harris tog SSRI'en Luvox), Aurora-biografskyderiet (James Holmes tog SSRI'en Zoloft), Sandy Hook (Adam Lanza tog angiveligt psykiatrisk medicin, selvom hans fulde lægejournaler blev forseglet), Parkland-skyderiet (Nikolas Cruz var blevet ordineret psykiatrisk medicin) og dusinvis af andre hændelser.

Advarselsmærkaterne på SSRI-antidepressiver inkluderer "selvmordstanker," "mordtanker," "psykotiske episoder" og "akatisi" (en indre rastløshed, der af patienter er blevet beskrevet som en uudholdelig uro, der giver dem følelsen af at kunne begå vold). Disse advarsler blev tilføjet, efter at kliniske forsøg afslørede, at lægemidlerne producerede disse virkninger i en delmængde af patienter — særligt unge og unge voksne.

Forbindelsen mellem psykiatrisk medicin og massevold udelukkes systematisk fra den offentlige diskurs om masseskyderier. Debatten indrammes udelukkende som et våbenkontrolspørgsmål — en indramning, der tjener begge politiske partier (demokraterne bruger det til at argumentere for våbenrestriktioner, republikanerne bruger det til at forsvare våbenrettigheder), mens det sikrer, at medicinalindustriens rolle aldrig undersøges.

Medicinalindustrien bruger mere på mediereklamer end nogen anden industri. De medieorganisationer, der burde undersøge forbindelsen mellem psykiatrisk medicin og masseskyderier, er økonomisk afhængige af farmaceutiske reklameindtægter. Interessekonflikten er strukturel og absolut.

Dette betyder ikke, at psykiatrisk medicin forårsager masseskyderier i en simpel, deterministisk forstand. De fleste mennesker, der tager SSRI'er, begår ikke vold. Men de dokumenterede bivirkninger af disse lægemidler inkluderer præcis de psykologiske tilstande, der går forud for massevold — og den systematiske nægtelse af at undersøge denne forbindelse, i en kultur der undersøger ethvert andet aspekt af masseskyderier i udtømmende detaljer, er i sig selv bevis på den usynlige krig i aktion.

## Kapitel 97 — Vacciner som vektor: Den dokumenterede historie om kontaminerede og eksperimentelle vaccineprogrammer

Vaccinationens historie inkluderer dokumenterede tilfælde af kontaminering, eksperimentering og brugen af vaccineprogrammer som vektorer for andre formål. Disse tilfælde ugyldiggør ikke vaccinationskonceptet. De demonstrerer, at vaccineprogrammer er blevet udnyttet til andre formål end folkesundhed.

Tuskegee Syfilis-studiet (1932-1972) var ikke et vaccineprogram, men det etablerede præcedens for, at den amerikanske regering var villig til at gennemføre medicinske eksperimenter på uvidende befolkninger — i dette tilfælde tilbageholdelse af behandling fra 399 sorte mænd med syfilis for at studere sygdommens progression.

Kontamineringen af poliovacciner med Simian Virus 40 (SV40) mellem 1955 og 1963 eksponerede anslået 10-30 millioner amerikanere for en abevirus, der er fundet i menneskelige kræftformer. Kontamineringen fandt sted, fordi vaccinerne blev dyrket på abenyre-celler. SV40 er blevet påvist i mesotheliom, hjernetumorer, knoglekræft og lymfomer. Det kausale forhold debatteres, men eksponeringen er dokumenteret.

CIA's falske vaccinationsprogram i Pakistan — brugt til at indsamle DNA-prøver i jagten på Osama bin Laden — blev gennemført af CIA gennem en pakistansk læge, Shakil Afridi, der drev en hepatitis B-vaccinationskampagne som dækning for efterretningsindsamling. Afsløringen af programmet skadede globale vaccinationsindsatser, da befolkninger i Pakistan og andre lande blev mistænksomme over for, at vaccineprogrammer var fronter for efterretningsoperationer.

Den dokumenterede historie demonstrerer et mønster: vaccineprogrammer er blevet brugt som platforme for eksperimentering og efterretningsoperationer af de selvsamme regeringer, der insisterer på, at offentligheden stoler på deres vaccineanbefalinger. Denne historie beviser ikke, at al vaccination er skadelig. Den beviser, at de institutioner, der administrerer vacciner, har en dokumenteret historie med at bruge vaccineprogrammer til andre formål end folkesundhed — og at det generelle krav om at "stole på videnskaben" ignorerer de dokumenterede lejligheder, hvor videnskaben var en dækning for noget andet.

## Kapitel 98 — Operation Sea-Spray, Operation LAC og sprøjtningen af amerikanske byer med biologiske midler

Mellem 1949 og 1969 gennemførte det amerikanske militær over 200 åben-luft biologiske våbentests på amerikansk jord. Disse tests involverede frigivelsen af biologiske og kemiske midler over byer, militærbaser og andre befolkede områder uden de berørte befolkningers viden eller samtykke.

Operation Sea-Spray (1950) involverede frigivelsen af Serratia marcescens-bakterier fra et flådeskib ud for San Franciscos kyst. Bakterierne blev sprøjtet i en aerosolsky, der drev over byen og eksponerede cirka 800.000 mennesker. Formålet var at studere, hvordan et biologisk våbenangreb ville sprede sig i et bymiljø. Elleve patienter på et lokalt hospital blev efterfølgende inficeret med Serratia marcescens, og mindst én — Edward Nevin — døde.

Operation Large Area Coverage (LAC) (1957-1958) involverede frigivelsen af zink-cadmium-sulfidpartikler over store områder af USA, inklusive byer i Midtvesten og Syden. Partiklerne blev frigivet fra fly og jordbaserede generatorer, og deres spredning blev sporet for at studere, hvordan biologiske midler ville sprede sig i et storskalaangreb. Helbredsvirkningerne af zink-cadmium-sulfideksponering blev ikke undersøgt.

Yderligere tests involverede frigivelsen af biologiske simulanter i New York Citys metrosystem (1966), i Washington National Airport (1965) og på Greyhound-busstationer (diverse datoer). I hvert tilfælde var formålet at simulere et biologisk våbenangreb og studere spredningsmønstre.

Disse programmer blev afsløret gennem aktindsigtsanmodninger og kongresundersøgelser. Militæret forsvarede dem som nødvendige for det nationale forsvar — og argumenterede for, at forståelse af, hvordan biologiske våben spreder sig, var essentielt for at udvikle forsvar mod biologisk angreb. Militæret forklarede ikke, hvorfor forsvaret mod biologisk angreb krævede den faktiske eksponering af millioner af amerikanske borgere for biologiske midler uden deres viden.

## Kapitel 99 — Chemtrails: Aerosolprogrammerne — Geoengineering, barium, aluminium og hvad der falder fra himlen

De vedvarende striber, som fly efterlader — adskilt fra normale kondensstriber, der forsvinder inden for minutter — har været genstand for offentlig bekymring og officiel benægtelse i årtier. Udtrykket "chemtrails" bruges af forskere, der mener, at disse striber indeholder kemiske eller biologiske midler, der bevidst sprøjtes ud i atmosfæren.

Den officielle position er, at vedvarende kondensstriber er et normalt fænomen forårsaget af atmosfæriske forhold (høj fugtighed i højden), og at de kun består af vandiskrystaller. Den uofficielle position — understøttet af patentansøgninger, regeringsdokumenter og uafhængig testning — er, at bevidste aerosolprogrammer eksisterer og har eksisteret i årtier.

Den amerikanske regering har anerkendt eksistensen af vejrmodifikation og geoengineeringforskningsprogrammer. Konceptet med stratosfærisk aerosolinjektion (SAI) — sprøjtning af reflekterende partikler (typisk svovldioxid, barium eller aluminiumoxid) ind i den øvre atmosfære for at reflektere sollys og reducere globale temperaturer — diskuteres åbent i akademisk litteratur og er blevet foreslået af forskere ved Harvard, MIT og andre institutioner.

Spørgsmålet er ikke, om atmosfæriske sprøjteprogrammer er teknologisk mulige — det er de. Spørgsmålet er ikke, om de er blevet foreslået — det er de. Spørgsmålet er ikke, om regeringen har en historie med at gennemføre atmosfærisk testning på uvidende befolkninger — det har den (Operationerne Sea-Spray og LAC bekræfter dette). Spørgsmålet er, om storskalerede atmosfæriske sprøjteprogrammer aktuelt gennemføres — og i så fald, hvad der sprøjtes, af hvem og med hvilket formål.

Uafhængig testning af jord- og vandprøver i områder under vedvarende striber har fundet forhøjede niveauer af aluminium, barium og strontium. Hår- og blodtests af individer i berørte områder har fundet forhøjede niveauer af de samme metaller. Helbredsvirkningerne af kronisk lavniveaueksponering for aerosoliseret aluminium — et kendt neurotoksin — inkluderer kognitiv svækkelse, Alzheimer-lignende symptomer og luftvejsskader.

Den officielle benægtelse af atmosfæriske sprøjteprogrammer er absolut. Det uafhængige bevis for anomale metalkoncentrationer vokser. Og regeringens dokumenterede historie med at sprøjte amerikanske byer med biologiske midler uden samtykke etablerer den institutionelle villighed til at gennemføre præcis den type program, der benægtes.

## Kapitel 100 — Den elektromagnetiske krig: 5G, EMF-forurening og våbengørelsen af frekvensmiljøet

Den menneskelige krop er et elektromagnetisk system. Enhver celle kommunikerer gennem elektriske signaler. Hjertet genererer det stærkeste elektromagnetiske felt i kroppen. Hjernen opererer gennem elektromagnetiske svingninger (hjernebølger). Nervesystemet er et elektrisk netværk. Forstyrrelse af kroppens elektromagnetiske miljø forstyrrer kroppens grundlæggende operativsystem.

Det elektromagnetiske miljø, hvori den menneskelige krop udviklede sig, bestod af Jordens naturlige magnetfelt (Schumann-resonansen, cirka 7,83 Hz), solstråling og lyn. Det moderne elektromagnetiske miljø inkluderer radiobølger, mikrobølger, WiFi, mobilsignaler, Bluetooth, radar, højspændingsledninger og de fremvoksende 5G-millimeterbølgefrekvenser — en elektromagnetisk belastning, der er milliarder af gange stærkere end det naturlige miljø, hvori den menneskelige krop udviklede sig.

BioInitiative-rapporten, udarbejdet af en international arbejdsgruppe af forskere og videnskabsfolk, gennemgik over 3.800 studier om de biologiske virkninger af elektromagnetiske felter. Rapporten konkluderede, at eksisterende sikkerhedsstandarder er utilstrækkelige, at biologiske virkninger forekommer ved eksponeringsniveauer langt under de nuværende sikkerhedsgrænser, og at kronisk eksponering for elektromagnetiske felter er forbundet med kræft, neurologiske virkninger, reproduktive virkninger og immunsystemdysfunktion.

Udrulningen af 5G-teknologi — der bruger millimeterbølgefrekvenser, som er blevet studeret af militæret som rettede energivåben (Active Denial System opererer i det samme frekvensområde) — repræsenterer en betydelig eskalering af det elektromagnetiske miljø. 5G kræver et meget tættere netværk af sendere, der placerer antenner for hver få hundrede meter i byområder. De langsigtede helbredsvirkninger af kontinuerlig eksponering for millimeterbølgestråling i befolkningsskala er ikke blevet undersøgt.

Telekommunikationsindustrien har fulgt den samme drejebog som tobaksindustrien: finansier forskning, der producerer favorable resultater, miskrediter uafhængig forskning, der producerer ufordelagtige resultater, kaprer de regulatoriske agenturer, der fastsætter sikkerhedsstandarder, og udrul teknologien, før helbredsvirkningerne kan fastslås. Telekommunikationsloven af 1996 inkluderede en bestemmelse, der forbyder lokale myndigheder at modsætte sig placering af mobilmaster på sundhedsmæssige grunde — hvilket effektivt gør det ulovligt at tage hensyn til helbredsvirkningerne af elektromagnetisk stråling i planlovsbeslutninger.

Den elektromagnetiske krig er den usynlige krigs stilfærdigste dimension. Den opererer ved frekvenser, de menneskelige sanser ikke kan registrere. Den påvirker systemer (cellulær kommunikation, hjernebølgemønstre, immunfunktion), der opererer under bevidst opmærksomhed. Og den udrulles i et tempo, der sikrer, at helbredsvirkningerne ikke vil være fuldt forstået, før hele befolkningen har været eksponeret i årtier.

# Del XI — Efterretningsneksus

## Kapitel 101 — Dybstaten: Ikke en teori — En struktur med personel, budgetter og kontinuitet

Udtrykket "dybstat" er blevet trivialiseret af politisk diskurs til et partipolitisk talepunkt. Denne trivialisering er i sig selv en form for forsvar: ved at associere konceptet med partipolitisk klagemål gøres den faktiske struktur, det beskriver, usynlig.

Dybstaten er ikke en konspirationsteori. Den er en observerbar institutionel virkelighed: et netværk af efterretningsagenturer, militære kommandoer, forsvarsentreprenører, finansielle institutioner og karrierebureaukrater, der opretholder kontinuitet i politik uanset hvilket parti der sidder i det valgte embede. Den har personel, der tjener på tværs af flere administrationer. Den har budgetter, der er klassificerede og derfor fritaget fra demokratisk tilsyn. Den har institutionelle interesser, som den forsvarer mod valgte embedsmænd, der truer dem.

Konceptet blev beskrevet af Mike Lofgren, en tidligere kongresmedarbejder, der tilbragte otteogtyve år på Capitol Hill, i sin bog fra 2016 "The Deep State." Lofgren definerede det som "en hybrid sammenslutning af elementer fra regeringen og dele af topniveau-finans og -industri, der effektivt er i stand til at regere USA uden reference til de regeredes samtykke."

Dybstatens magt stammer fra dens permanens. Præsidenter tjener fire til otte år. Efterretningsdirektører tjener efter præsidentens forgodtbefindende. Men de karriereprofessionelle, der driver agenturerne — analytikerne, operatørerne, programcheferne, budgetofficererne — tjener i årtier. De akkumulerer institutionel viden, personlige relationer og bureaukratisk magt, som ingen politisk udnævnt kan matche. En ny præsident kan skifte direktøren. Han kan ikke skifte institutionen.

Trump-præsidentskabet illustrerede dybstatens defensive kapaciteter. Uanset om man støtter eller modsætter sig Trumps politik, demonstrerede den institutionelle reaktion på hans præsidentskab — lækager, undersøgelser, bureaukratisk modstand og mobiliseringen af efterretningsfællesskabets alumner gennem medieoptrædener — at den permanente regering besidder redskaberne til at begrænse, underminere eller fjerne en valgt embedsmand, der truer dens institutionelle interesser.

Dybstaten er ikke en skyggeregering i den konspirationsmæssige forstand af en hemmelig kabal, der mødes i et skjult rum. Den er et strukturelt træk ved et styresystem, hvori det permanente bureaukrati er mere magtfuldt end den valgte regering. Den er det forudsigelige resultat af at skabe efterretningsagenturer med hemmelige budgetter, tildele dem autoritet til at gennemføre hemmelige operationer og derefter forvente, at de underkaster sig demokratisk tilsyn. Det vil de ikke. Det har de aldrig gjort. Og forventningen om, at de vil, er i sig selv et produkt af den usynlige krig — troen på, at buret har en dør.

## Kapitel 102 — CIA og narkotikahandel: Fra Air America til Iran-Contra til crack-epidemien

Central Intelligence Agencys involvering i narkotikahandel er et af de mest omfattende dokumenterede aspekter af den usynlige krig. Den spænder over årtier, kontinenter og stoftyper — fra opium i Sydøstasien til kokain i Centralamerika til heroin i Afghanistan.

Air America var et CIA-ejet flyselskab, der opererede i Sydøstasien under Vietnamkrigen. Det leverede logistisk støtte til CIA's hemmelige operationer i Laos, Thailand og Vietnam — og det transporterede opium og heroin produceret af CIA's lokale allierede. Hmong-stammerne, der kæmpede som CIA-stedfortrædere i Laos, var opiumdyrkere. CIA faciliterede transporten af deres opium til forarbejdningslaboratorier og markeder og skabte en stofpipeline, der nærede heroinepidemi blandt amerikanske soldater i Vietnam og bidrog til heroinhandelen i USA.

Iran-Contra-affæren i 1980'erne afslørede CIA's involvering i kokainhandel i Centralamerika. De nicaraguanske Contras — den CIA-støttede oprørsstyrke, der bekæmpede Sandinista-regeringen — var delvist finansieret gennem kokainsalg i USA. CIA-forbundne fly, der fløj våben til Contras, vendte tilbage til USA med kokain. Stoffet blev distribueret gennem netværk i amerikanske byer, hvor det blev omdannet til crack-kokain og solgt i overvejende sorte lokalsamfund.

Senator John Kerrys rapport fra 1989 om Contra-stofforbindelsen konkluderede: "Det er klart, at individer, der ydede støtte til Contras, var involveret i narkotikahandel, at Contras' forsyningsnetværk blev brugt af narkotikahandelsorganisationer, og at elementer af den amerikanske regering vidste om narkotikahandelsaktiviteter og ikke gjorde de nødvendige anstrengelser for at stoppe dem."

Mønsteret er konsistent: CIA etablerer relationer med stofproducerende grupper i forfølgelsen af hemmelige operationers mål. Stofhandelen leverer finansiering til operationerne. Stofferne flyder ind i amerikanske lokalsamfund. Og den resulterende afhængighed, kriminalitet og sociale destruktion tjener interesserne for det fængselsindustrielle kompleks, medicinalindustrien (der sælger afhængighedsbehandlinger) og sikkerhedsstaten (der bruger stofepidemien til at retfærdiggøre udvidede politibeføjelser).

## Kapitel 103 — Gary Webb og "Dark Alliance": Reporteren der beviste CIA's narkotikasmugling — og betalte med sit liv

I august 1996 publicerede Gary Webb, en undersøgende reporter for San Jose Mercury News, en artikelserie med titlen "Dark Alliance." Serien dokumenterede forbindelsen mellem de CIA-støttede Contras, kokainhandel og crack-epidemien, der ødelagde sorte lokalsamfund i Los Angeles i 1980'erne.

Webbs reportage sporede kokainpipelinen fra colombianske karteller gennem nicaraguanske Contra-mellemmænd — særligt Danilo Blandon og Norwin Meneses — til Ricky Ross, "freeway"-forhandleren, hvis distributionsnetværk oversvømmede South Central Los Angeles med crack-kokain. Profitten flød tilbage til Contras. CIA var gennem sin relation til Contras og sin viden om handelen medskyldig i crack-epidemien.

Reaktionen på Webbs reportage var ikke undersøgelse. Det var destruktion. New York Times, Washington Post og Los Angeles Times — de tre mest magtfulde aviser i landet — publicerede koordinerede angreb på Webbs reportage, der satte spørgsmålstegn ved hans metodologi, hans konklusioner og hans karakter. Angrebene bestred ikke kernekendsgerningerne. De bestred implikationerne — antydningen af, at CIA bevidst havde deltaget i narkotikahandel, der ødelagde amerikanske lokalsamfund.

San Jose Mercury News trak under pres fra de større aviser og sin egen virksomhedsledelse sin støtte til serien tilbage. Webb blev omplaceret, marginaliseret og sagde til sidst op. Hans karriere var ødelagt. Han kunne ikke finde arbejde på noget større medie.

I 2004 blev Gary Webb fundet død i sin lejlighed med to skudsår i hovedet. Hans død blev erklæret som selvmord. Muligheden for selvmord med to skud i hovedet — selvom det ikke er umuligt — er statistisk sjældent og virkede på mange observatører usandsynligt.

Efter Webbs død frigav CIA's egen inspektørgeneral to rapporter, der bekræftede substansen af Webbs reportage: CIA havde vidst om Contras' narkotikahandel og havde ikke handlet for at stoppe den. Rapporterne modtog minimal mediedækning. De aviser, der havde ødelagt Webbs karriere, trak ikke deres angreb tilbage eller anerkendte, at hans reportage var blevet bekræftet.

Gary Webb beviste, at CIA faciliterede narkotikahandel, der ødelagde sorte lokalsamfund i Amerika. Han blev destrueret for at bevise det. Han blev renset efter sin destruktion. Og de medieinstitutioner, der destruerede ham, anerkendte aldrig, hvad de havde gjort.

## Kapitel 104 — Opiumkrigene, Afghanistan og heroin-motorvejen: Hvorfor enhver CIA-krig beskytter stofruter

Forholdet mellem CIA og den globale opiumhandel strækker sig fra Den Gyldne Trekant i Sydøstasien gennem Den Gyldne Halvmåne i Sydvestasien til nutiden.

Afghanistan producerer cirka 80-90 procent af verdens opium. Før den amerikanske invasion i 2001 havde Taliban effektivt elimineret opiumproduktionen — og reduceret den med cirka 90 procent gennem et religiøst dekret, der forbød valmuedyrkning. Efter den amerikanske invasion og indsættelsen af en USA-allieret regering skød opiumproduktionen i vejret og nåede rekordniveauer år efter år gennem hele den tyveårige amerikanske besættelse.

Den amerikanske militære tilstedeværelse i Afghanistan faldt sammen med beskyttelsen — snarere end destruktionen — af opiumproduktionen. Amerikanske soldater fik ordre på at undgå at ødelægge valmuemarkerne med den begrundelse, at markerne repræsenterede afghanske bønders levebrød, og at deres destruktion ville fremmedgøre lokalbefolkningen. Taliban, der havde forbudt opiumproduktion, var den erklærede fjende. Krigsherrerne og magtmæglerne, der faciliterede opiumproduktionen, var amerikanske allierede.

Heroinen produceret fra afghansk opium flyder langs ruter, der er forblevet bemærkelsesværdigt konsistente trods årtiers "krig mod narkotika"-retorik: gennem Pakistan og Iran til Europa og Mellemøsten, gennem Centralasien til Rusland og gennem diverse kanaler til Nordamerika. Disse ruter beskyttes ikke af markedskræfter alene, men af efterretningsrelationer, der sikrer, at stofhandelen fortsat tjener strategiske og finansielle interesser.

Mønsteret — gentaget over årtier og kontinenter — er, at CIA-operationer beskytter og faciliterer stofruter snarere end at forstyrre dem. Stofferne finansierer hemmelige operationer, genererer indtægter uden for regnskaberne for efterretningsagenturer, skaber afhængighedskriser, der retfærdiggør udvidede politibeføjelser, og fylder de fængsler, der genererer profit for det fængselsindustrielle kompleks.

## Kapitel 105 — Det sorte budget: De billioner der forsvinder ind i klassificerede programmer med nul tilsyn

Den 10. september 2001 — én dag før angrebene den 11. september — annoncerede forsvarsminister Donald Rumsfeld, at Pentagon ikke kunne redegøre for 2,3 billioner dollars i transaktioner. Annonceringen modtog minimal dækning. Den blev overskygget af den følgende dags begivenheder. Og kontoret i Pentagon, der husede de finansielle optegnelser under undersøgelse, blev destrueret i angrebet.

Det sorte budget — den klassificerede del af det føderale budget, der finansierer efterretningsagenturer, programmer med speciel adgang og hemmelige operationer — er fritaget fra den normale bevillingsproces. Det samlede beløb er klassificeret. De programmer, det finansierer, er klassificerede. Tilsynet er begrænset til små kongresudvalg, hvis medlemmer er bundet af hemmeligholdelse.

Den estimerede størrelse af det sorte budget er blevet udledt fra lækkede dokumenter og undersøgende journalistik. Edward Snowdens afsløringer inkluderede et budgetdokument fra 2013, der viste, at efterretningsfællesskabets samlede budget var cirka 52,6 milliarder dollars. Dette tal dækker kun de anerkendte efterretningsagenturer. Det inkluderer ikke programmer med speciel adgang, finansiering af hemmelige operationer eller de dele af forsvarsbudgettet, der er klassificerede.

Det samlede beløb, der er forsvundet ind i klassificerede programmer over de seneste syv årtier, estimeres i billionerne. En analyse fra 2018 af Michigan State Universitys økonomiprofessor Mark Skidmore, der undersøgte regnskaberne for forsvarsministeriet og ministeriet for bolig og byudvikling, fandt 21 billioner dollars i uunderstøttede justeringer — bogføringsposteringer, der ikke kunne spores til autoriserede transaktioner.

Enogtyve billioner dollars er et tal så stort, at det trodser forståelsen. Det oversteg hele statsgælden på det tidspunkt. Det repræsenterer potentielt det største finansielle bedrag i menneskehedens historie — penge taget fra skatteydere og dirigeret mod programmer, der opererer uden for enhver demokratisk ansvarlighed.

Det sorte budget er den usynlige krigs finansielle fundament. Uden hemmelige penge kan den usynlige krigs programmer ikke operere. Klassificeringen af budgettet er ikke en sikkerhedsnødvendighed — det er en kontrolmekanisme, der sikrer, at den usynlige krigs infrastruktur finansieres af de mennesker, den er rettet mod, uden deres viden eller samtykke.

## Kapitel 106 — Five Eyes-alliancen: Det globale overvågningsnetværk der omgår enhver nations love

Five Eyes-alliancen er en efterretningsdelingsaftale mellem USA, Storbritannien, Canada, Australien og New Zealand. Den stammer fra UKUSA-aftalen fra 1946, der etablerede en ramme for deling af signaletterretning (opsnappede kommunikationer) mellem USA og Storbritannien. Den er siden udvidet til at inkludere de tre Commonwealth-nationer og er blevet fundamentet for det mest omfattende globale overvågningsnetværk i historien.

Five Eyes' mest betydningsfulde funktion — set fra den usynlige krigs perspektiv — er omgåelsen af indenlandske overvågningslove. Hver nations love begrænser regeringens evne til at overvåge sine egne borgere. Five Eyes-arrangementet tillader hver nation at anmode om, at en partnernation gennemfører overvågningen i stedet. Briterne kan overvåge amerikanere og dele resultaterne med NSA. Amerikanerne kan overvåge briter og dele resultaterne med GCHQ. Den juridiske begrænsning på indenlandsk overvågning respekteres formelt — regeringen overvåger ikke sine egne borgere. Den praktiske begrænsning ophæves — partnerregeringen gør det for dem.

Dette arrangement blev bekræftet af Edward Snowdens afsløringer, der afslørede, at NSA og GCHQ havde gennemført masseovervågning af deres respektive befolkninger og delt de resulterende data gennem Five Eyes-rammen. PRISM-programmet gav NSA direkte adgang til serverne hos store amerikanske teknologivirksomheder. TEMPORA-programmet gav GCHQ adgang til undersøiske fiberoptiske kabler, der bærer internettrafik. Tilsammen skabte disse programmer en overvågningskapacitet, der opfangede og lagrede kommunikationen fra milliarder af mennesker verden over.

Five Eyes-alliancen er den institutionelle legemliggørelse af princippet om, at den usynlige krig opererer ud over nationale grænser og over nationale love. Alliancen skaber et overnationalt efterretningsapparat, der ikke er ansvarligt over for nogen enkelt regering, nogen enkelt lovgivende forsamling og nogen enkelt domstol. Den er sin egen lov — efterretningsækvivalenten til en offshore-bank, designet til at operere uden for rækkevidde af de love, der formodes at begrænse den.

## Kapitel 107 — Svingdøren: CIA til CNN, NSA til Silicon Valley, Pentagon til bestyrelseslokalet

Svingdøren mellem efterretningsfællesskabet, medierne, teknologisektoren og virksomhedsverdenen er ikke et fænomen. Det er et system. Det er mekanismen, hvorigennem den usynlige krig opretholder sin indflydelse på tværs af ethvert domæne af amerikansk institutionelt liv.

Efterretningsofficerer pensioneres fra CIA og tiltræder CNN, MSNBC eller NBC som nationale sikkerhedsanalytikere. NSA-teknologer forlader statstjenesten og tiltræder Google, Facebook, Amazon eller Microsoft. Pentagon-embedsmænd pensioneres og tiltræder bestyrelserne i forsvarsentreprenører — Lockheed Martin, Raytheon, Boeing, Northrop Grumman — hvis profit afhænger af de militære operationer, de tidligere autoriserede.

Strømmen opererer i begge retninger. Teknologidirektører tiltræder efterretningsfællesskabet i rådgivende roller. Mediedirektører roterer gennem regeringens kommunikationspositioner. Forsvarsindustriens direktører tiltræder stillinger i Pentagon. De samme individer besætter regerings-, virksomheds- og mediepositioner i rækkefølge og bærer relationer, institutionel viden og fælles verdenssyn med sig på tværs af alle tre sektorer.

Resultatet er en enhed af perspektiv på tværs af institutioner, der formodes at være uafhængige. Medierne formodes at holde efterretningsfællesskabet ansvarligt. I stedet ansætter de tidligere efterretningsembedsmænd som analytikere. Teknologisektoren formodes at tjene sine brugere. I stedet samarbejder den med efterretningsfællesskabets overvågningsprogrammer. Forsvarsindustrien formodes at konkurrere om regeringskontrakter. I stedet sidder dens tidligere direktører i Pentagon-kontorerne, der tildeler kontrakterne.

Svingdøren eliminerer muligheden for uafhængigt tilsyn. Du kan ikke holde en institution ansvarlig, når de mennesker, der formodes at holde den ansvarlig, er de samme mennesker, der ledte den. Du kan ikke forvente modstandsdygtig journalistik fra et netværk, der ansætter den tidligere direktør for det agentur, det dækker. Du kan ikke forvente privatlivsbeskyttelse fra en teknologivirksomhed, hvis direktører roterer gennem de efterretningsagenturer, der indsamler dataene.

## Kapitel 108 — In-Q-Tel: CIA's venturekapitalfirma — Google, Facebook og efterretningsoprindelsen af Big Tech

In-Q-Tel blev etableret i 1999 som CIA's venturekapitalarm. Dets mission er at investere i teknologivirksomheder, hvis produkter kan være nyttige for efterretningsfællesskabet. Det har foretaget over 350 investeringer i teknologivirksomheder, hvoraf mange er blevet dominerende aktører på forbrugerteknologimarkedet.

In-Q-Tels investeringer har inkluderet virksomheder, der udvikler dataminingredskaber, ansigtsgenkendelssteknologi, satellitbilledanalyse, naturlig sprogbehandling og overvågning af sociale medier — teknologier, der tjener både kommercielle og efterretningsmæssige formål. Disse teknologiers dobbeltanvendelsesnatur betyder, at de samme redskaber, som forbrugere bruger til bekvemmelighed, samtidig er tilgængelige for efterretningsagenturer til overvågning.

Forholdet mellem In-Q-Tel og de store teknologiplatforme er dokumenteret gennem investeringsoptegnelser, bestyrelsesmedlemskaber og kontraktafsløringer. Googles grundlæggelse var forbundet med forskning finansieret af efterretningsagenturer. Palantir, dataanalysevirksomheden medstiftet af Peter Thiel, var en In-Q-Tel-porteføljevirksomhed, før den blev en stor efterretnings- og retshåndhævelsesentreprenør. Keyhole, kortlægningsteknologien der blev til Google Earth, var en In-Q-Tel-investering.

Efterretningsfællesskabets venturekapitalaktiviteter skaber et teknologiøkosystem, hvori efterretningsfællesskabet ikke blot er en kunde hos teknologivirksomheder — det er en investor, en partner og i nogle tilfælde en medskaber. Den teknologi, som milliarder af mennesker bruger dagligt — søgemaskiner, sociale medieplatforme, kortapplikationer, cloudlagring — blev udviklet i et økosystem finansieret og formet af efterretningsfællesskabet.

Dette betyder ikke, at enhver teknologivirksomhed er en CIA-front. Det betyder, at efterretningsfællesskabet bevidst har positioneret sig i centrum af teknologiøkosystemet og sikret, at de teknologier, der former det moderne liv, udvikles i overensstemmelse med efterretningsfællesskabets interesser. De overvågningskapaciteter, som Snowden afslørede, blev ikke podet på neutrale teknologier efter kendsgerningen. De blev bygget ind i den teknologiske infrastruktur fra begyndelsen, fordi efterretningsfællesskabet var involveret i at bygge den infrastruktur.

## Kapitel 109 — Palantir, Clearview og overvågningsstaten: Hvordan efterretningsredskaber blev kommercielle produkter

Palantir Technologies, medstiftet af Peter Thiel i 2003 med tidlig finansiering fra In-Q-Tel, udvikler dataanalyseplatforme, der bruges af efterretningsagenturer, militære kommandoer og retshåndhævelsesagenturer verden over. Dets software integrerer data fra flere kilder — databaser, overvågningskameraer, kommunikationsopfangelser, finansielle optegnelser, sociale medier — og præsenterer dem i et format, der tillader analytikere at identificere mønstre, forbindelser og mål.

Palantirs klienter inkluderer CIA, NSA, FBI, ICE (Immigration and Customs Enforcement), forsvarsministeriet og politiafdelinger over hele USA. Dets software er blevet brugt til antiterroroperationer, immigrationshåndhævelse, kriminalefterforskninger og — kritikere argumenterer — overvågning og målretning af politiske aktivister, journalister og minoritetssamfund.

Clearview AI tog overvågningsmodellen videre. Virksomheden scrapede milliarder af fotografier fra sociale medieplatforme og byggede en ansigtsgenkendelsesdatabase, der tillader brugere at identificere enhver person fra et fotografi. Clearviews klienter inkluderede retshåndhævelsesagenturer og ifølge rapporter private virksomheder. Virksomhedens database anslås at indeholde over 30 milliarder billeder.

Spredningen af overvågningsteknologier fra efterretningsagenturer til retshåndhævelse til private virksomheder repræsenterer demokratiseringen af overvågningsstaten — ikke i den forstand, at borgere opnår magt, men i den forstand, at overvågningens redskaber distribueres til en stadigt voksende kreds af institutioner, der kan overvåge, spore og identificere individer uden deres viden eller samtykke.

De teknologier, der blev udviklet til Krigen mod Terror — massedataindsamling, ansigtsgenkendelse, prædiktiv analyse, overvågning af sociale medier — er migreret ind i indenlandsk retshåndhævelse og privatsektoranvendelser. Overvågningsstaten er ikke længere en metafor for regeringsoverskridt. Den er et kommercielt produkt tilgængeligt for enhver, der kan betale for det.

## Kapitel 110 — Den private efterretningsindustri: Blackwater, Booz Allen og privatiseringen af skyggestaten

Privatiseringen af efterretnings- og militære funktioner har skabt en skyggestat, der opererer side om side med den officielle regering — der gennemfører de samme aktiviteter, med de samme kapaciteter, men med endnu mindre ansvarlighed.

Blackwater (nu Academi), grundlagt af Erik Prince, leverede private militærentreprenører til operationer i Irak, Afghanistan og andre krigsscener. Dets personel gennemførte sikkerhedsoperationer, træningsmissioner og — i den berygtede Nisour Square-massakre i 2007, hvor Blackwater-entreprenører dræbte sytten irakiske civile — kampoperationer, der resulterede i civile tab.

Booz Allen Hamilton, et af verdens største konsulentfirmaer, henter størstedelen af sin omsætning fra regeringskontrakter — primært fra efterretnings- og forsvarsagenturer. Edward Snowden var ansat hos Booz Allen Hamilton, da han tilgik og afslørede NSA's masseovervågningsprogrammer. Det faktum, at en kontraktansats medarbejder havde adgang til efterretningsfællesskabets mest sensitive programmer, illustrerer privatiseringens dybde: de mest klassificerede efterretningsoperationer i verden gennemføres ikke af statsansatte, men af virksomhedsentreprenører.

Den private efterretningsindustri er vokset til at ansætte hundredtusindvis af mennesker — ifølge nogle estimater flere end de officielle efterretningsagenturer. Private entreprenører gennemfører overvågning, analyserer efterretninger, leverer sikkerhed og udfører operationer, der engang udelukkende var regeringsagenturers domæne. De gør det under kontrakter, der ofte er klassificerede, med tilsyn, der er minimalt, og med en institutionel kultur, der prioriterer profit over ansvarlighed.

Privatiseringen af skyggestaten er den usynlige krigs institutionelle evolution. Det oprindelige problem med efterretningsagenturer var deres mangel på ansvarlighed. Løsningen — privatisering — har produceret et efterretningsapparat, der er endnu mindre ansvarligt, fordi det opererer under virksomhedsret snarere end statsret, er isoleret fra aktindsigtsanmodninger af forretningshemmelighedsbeskyttelse og svarer til aktionærer snarere end borgere.

Den usynlige krig er blevet outsourcet. Og entreprenørerne klarer sig rigtig godt.

# Del XII — Whistleblowerne

## Kapitel 111 — Daniel Ellsberg og Pentagon Papers: Manden der beviste, at Vietnamkrigen var en løgn

Daniel Ellsberg var en RAND Corporation-analytiker og forsvarsministeriets konsulent, der havde adgang til en 7.000 siders klassificeret undersøgelse af amerikansk beslutningstagning i Vietnam. Undersøgelsen — officielt med titlen "United States-Vietnam Relations, 1945-1967" og kendt som Pentagon Papers — dokumenterede den systematiske bedrag af den amerikanske offentlighed om ethvert aspekt af Vietnamkrigen.

I 1971 kopierede Ellsberg hele undersøgelsen og gav den til New York Times, der begyndte at publicere uddrag den 13. juni 1971. Nixon-administrationen opnåede et føderalt forbud mod at stoppe publiceringen — første gang i amerikansk historie, at en domstol havde pålagt forhåndscensur af en avis. Sagen nåede Højesteret, der afgjorde 6-3 til fordel for Times i New York Times Co. mod USA og fastslog, at regeringen ikke havde opfyldt den tunge bevisbyrde, der kræves for at undertrykke publicering.

Ellsberg blev tiltalt under Spionageloven og stod over for op til 115 års fængsel. Anklagerne blev droppet i 1973, da det blev afsløret, at Nixon-administrationen havde deltaget i ulovlige aktiviteter for at miskreditere Ellsberg — inklusive indbrud i kontoret hos Ellsbergs psykiater (en operation gennemført af den samme "blikkenslagere"-enhed, der senere ville bryde ind i Watergate-hotellet).

Pentagon Papers afslørede, at fire på hinanden følgende administrationer — Truman, Eisenhower, Kennedy og Johnson — systematisk havde vildledt Kongressen og offentligheden om Vietnamkrigens natur, omfang og udsigter. De viste, at eskaleringen var blevet planlagt længe før Tonkinbugt-hændelsen. De viste, at regeringen havde vurderet krigen som uvindelig, mens den offentligt hævdede fremskridt. De viste, at krigen blev opretholdt, ikke af strategisk nødvendighed, men af politisk fejhed — frygten for at være den administration, der "tabte" Vietnam.

Ellsbergs samvittighedshandling kostede ham hans karriere, hans frihed (midlertidigt) og hans omdømme i magtens øjne. Den demonstrerede også, at et enkelt individ med adgang og mod kunne udfordre den usynlige krigs mest magtfulde våben — løgnen.

## Kapitel 112 — Philip Agee og "Inside the Company": CIA-officeren der navngav navne

Philip Agee tjente som CIA-sagsofficer i Latinamerika fra 1957 til 1969. I 1975 udgav han "Inside the Company: CIA Diary," en detaljeret beretning om CIA-operationer i Ecuador, Uruguay og Mexico. Bogen navngav cirka 250 CIA-officerer og agenter, beskrev deres operationer og afslørede de metoder, CIA brugte til at infiltrere, manipulere og destabilisere latinamerikanske regeringer.

Agees bog var uden fortilfælde i sin specificitet. Han talte ikke i generaliteter om CIA's forseelser. Han navngav navne, beskrev specifikke operationer og identificerede de individer, der udførte dem. CIA betragtede hans afsløringer som det mest skadelige sikkerhedsbrud i agenturets historie på det tidspunkt.

Agee handlede ikke ud fra et ønske om penge eller berømmelse, men ud fra en moralsk afsky for det, han havde været vidne til. Han beskrev at have set CIA støtte militærdiktaturer, der torturerede og myrdede deres borgere. Han beskrev at have set CIA underminere demokratiske bevægelser for at beskytte amerikanske virksomhedsinteresser. Han konkluderede, at CIA ikke forsvarede frihed — det undertrykte den.

Reaktionen på Agees afsløringer etablerede skabelonen for behandlingen af enhver efterfølgende whistleblower. Han blev udvist fra Storbritannien, Frankrig, Holland og Vesttyskland under amerikansk pres. Hans pas blev inddraget. Han blev overvåget konstant. Han blev anklaget for at være sovjetisk agent — en anklage, der aldrig blev bevist, og som primært tjente til at miskreditere hans afsløringer uden at adressere deres indhold.

Agee døde på Cuba i 2008. Hans bog er stadig i tryk og er en af de mest detaljerede beretninger om CIA-operationer, der nogensinde er publiceret af en insider. De navne, han navngav, blev aldrig benægtet. De operationer, han beskrev, blev aldrig tilbagevist. Reaktionen på hans afsløringer var ikke at undersøge de forbrydelser, han afslørede, men at straffe ham for at afsløre dem.

## Kapitel 113 — John Stockwell: CIA-stationschefen der afslørede Angola-operationen

John Stockwell var CIA's chef for Angola Task Force under den hemmelige krig i Angola i 1975-1976. Han ledte CIA's operation til at støtte UNITA og FNLA mod det sovjetisk-støttede MPLA i den angolanske borgerkrig. Efter at have forladt CIA skrev han "In Search of Enemies" (1978), en detaljeret beretning om Angola-operationen, der afslørede spildet, inkompetencen og de menneskelige omkostninger ved CIA's hemmelige operationer.

Stockwell beskrev en operation drevet ikke af strategisk nødvendighed, men af institutionelt momentum og Kolde Krigs-ideologi. CIA intervenerede i Angola, ikke fordi Angola var strategisk vigtigt, men fordi Sovjetunionen var involveret, og CIA's institutionelle kultur krævede en reaktion på sovjetisk involvering overalt i verden, uanset omkostningerne eller konsekvenserne.

Angola-operationen dræbte titusindvis af mennesker, destabiliserede et land, der ville lide under årtiers borgerkrig, og opnåede ingen af sine erklærede mål. Stockwell beskrev CIA-officerernes ligegyldige holdning til den destruktion, de forårsagede — accepten af civile tab som en acceptabel pris i det geopolitiske spil.

Stockwell gik videre end sin specifikke beretning om Angola. I efterfølgende forelæsninger og skrifter anslog han, at CIA's hemmelige operationer havde været ansvarlige for seks millioner menneskers død verden over siden agenturets grundlæggelse. Han beskrev CIA som "præsidentens hemmelige hær" og argumenterede for, at dets hemmelige operationer konsistent var kontraproduktive — de skabte de fjender og ustabiliteter, de angiveligt var designet til at forhindre.

## Kapitel 114 — William Caseys tilståelse: "Vi ved, at vores desinformationsprogram er fuldført, når alt, hvad den amerikanske offentlighed tror, er falsk"

William Casey tjente som Director of Central Intelligence fra 1981 til 1987 under præsident Reagan. Han var en af de mest aggressive og ideologisk drevne CIA-direktører i agenturets historie og stod i spidsen for Iran-Contra-affæren, den hemmelige krig i Afghanistan og udvidelsen af CIA's hemmelige operationer verden over.

Citatet tilskrevet Casey — "Vi ved, at vores desinformationsprogram er fuldført, når alt, hvad den amerikanske offentlighed tror, er falsk" — blev rapporteret af Barbara Honegger, en senior politisk analytiker i Reagans Hvide Hus, der erklærede, at hun var til stede ved mødet, hvor Casey fremsatte udtalelsen.

Citatet er blevet bestridt. Nogle argumenterer for, at Honeggers beretning er upålidelig. Andre argumenterer for, at citatet er konsistent med Caseys dokumenterede synspunkter og operationelle filosofi. Om Casey sagde disse præcise ord, er mindre vigtigt end om de præcist beskriver efterretningsfællesskabets operationelle mål.

Beviserne præsenteret gennem hele denne bog antyder, at beskrivelsen er præcis. Operation Mockingbird kaprede medierne. 24-timers nyhedscyklussen erstattede analyse med emotionel manipulation. Sociale mediers algoritmer skaber personaliserede virkelighedsbobler. Faktatjekkere håndhæver officielle narrativer. Topartisystemet skaber illusionen om valg. Uddannelsessystemet underviser i en godkendt version af historien. Og den kumulative virkning er et informationsmiljø, hvori forholdet mellem, hvad den amerikanske offentlighed tror, og hvad der faktisk er sandt, i bedste fald er tyndt.

Om Casey artikulerede dette som et mål, eller om det fremkom som en organisk konsekvens af årtiers institutionel aktivitet, er udfaldet det samme: en befolkning, der lever i et informationsmiljø konstrueret af de selvsamme institutioner, den stoler på til at informere den. Desinformationen er ikke en afvigelse fra systemet. Den er systemet.

## Kapitel 115 — Sibel Edmonds: FBI-oversætteren der blev bragt til tavshed af statshemmelighedsprivilegiet

Sibel Edmonds var en tyrkisk-amerikansk oversætter hyret af FBI kort efter 11. september 2001 for at arbejde med antiterrorefterforskning. Under sin tid hos FBI opdagede hun beviser for spionage, korruption og obstruktion inden for bureauet og det bredere efterretningsfællesskab.

Edmonds rapporterede, at FBI-oversættelser relateret til efterretninger fra før 9/11 bevidst var blevet fejloversatte eller blokeret af en kollega, der senere blev identificeret som værende forbundet med udenlandske efterretningstjenester. Hun rapporterede, at efterretninger om planlagte terrorangreb var blevet undertrykt eller forsinket. Hun rapporterede forbindelser mellem udenlandske regeringer, amerikanske embedsmænd og kriminelle netværk — inklusive narkotikahandel og atomspredning — der blev beskyttet af elementer inden for den amerikanske regering.

Da Edmonds rapporterede sine fund gennem officielle kanaler, blev hun fyret. Da hun forsøgte at rapportere dem til Kongressen og medierne, påberåbte justitsministeren sig statshemmelighedsprivilegiet — en juridisk doktrin, der tillader regeringen at forhindre offentliggørelse af information, den hævder ville skade den nationale sikkerhed.

Statshemmelighedsprivilegiet blev anvendt på Edmonds bredere end på nogen tidligere whistleblower. Hun blev ikke blot forhindret i at vidne om specifik klassificeret information — hun blev forhindret i at vidne om noget som helst. Hendes sag blev klassificeret i sin helhed. Hendes appeller blev afvist på statshemmelighedsgrundlag. Hun blev i juridisk forstand bragt til tavshed.

Edmonds grundlagde efterfølgende National Security Whistleblowers Coalition og har talt udførligt om sine oplevelser og de bredere mønstre, hun observerede. Hendes påstande — særligt vedrørende videreførelsen af Gladio-type-operationer (som hun betegnede "Gladio B") og efterretningsfællesskabets forbindelser til narkotikahandel og atomspredning — forbliver uadresserede af officielle undersøgelser.

Edmonds-sagen demonstrerer statshemmelighedsprivilegiets funktion som et redskab i den usynlige krig: det beskytter ikke national sikkerhed. Det beskytter efterretningsfællesskabet mod ansvarlighed. De "statshemmeligheder," som Edmonds blev bragt til tavshed for at beskytte, var ikke militære kapaciteter eller efterretningsmetoder. De var beviser for korruption, spionage og obstruktion af antiterrorefterforskning inden for den amerikanske regering.

## Kapitel 116 — William Binney: NSA-arkitekten der blæste i fløjten om indenlandsk masseovervågning

William Binney var en senior teknisk direktør hos NSA, der tilbragte over tredive år med at udvikle signaletterretningssystemer. Han var en af arkitekterne bag NSA's dataindsamlingsinfrastruktur. I 2001 sagde han op fra NSA efter at have opdaget, at de overvågningssystemer, han havde designet til indsamling af udenlandsk efterretning, blev vendt mod den amerikanske offentlighed.

Binney havde udviklet et system kaldet ThinThread, der var designet til at indsamle og analysere udenlandske kommunikationer, mens det beskyttede amerikanske borgeres privatliv gennem automatiseret kryptering af amerikanske personers identifikatorer. Efter 11. september valgte NSA i stedet at implementere Trailblazer — et konkurrerende system, der indsamlede alt, inklusive indenlandske kommunikationer, uden privatlivsbeskyttelse. Trailblazer kostede milliarder af dollars og fejlede. Masseindsamlingen af indenlandske kommunikationer fortsatte gennem andre programmer.

Binney rapporterede den ulovlige overvågning af amerikanske borgere gennem NSA's inspektørgeneral og gennem kongreskanaler. Ingen handling blev foretaget. I 2007 gennemførte FBI en razzia mod hans hjem og rettede våben mod ham, mens han var i badet. Han blev aldrig tiltalt for en forbrydelse, men razziaen tjente sit formål: intimidering.

Binney blev efterfølgende en af de mest højlydte kritikere af NSA's overvågningsprogrammer. Han anslog, at NSA indsamlede data om praktisk talt enhver amerikaner — telefonoptegnelser, email, internetaktivitet, finansielle transaktioner og lokationsdata — og lagrede dem i massive datacentre til potentiel fremtidig brug.

Binneys afsløringer gik flere år forud for Snowdens og blev stort set ignoreret. Hans tekniske ekspertise — han havde bogstaveligt talt bygget de systemer, han beskrev — gjorde hans vidneudsagn unikt autoritativt. Men hans afsløringer modtog minimal mediedækning, og de overvågningsprogrammer, han beskrev, fortsatte med at operere, indtil Snowdens afsløringer tvang et offentligt opgør.

## Kapitel 117 — Edward Snowden: Dokumenterne der beviste, at regeringen overvåger alle

I juni 2013 afslørede Edward Snowden, en tidligere NSA-entreprenør, der arbejdede for Booz Allen Hamilton, en massiv samling klassificerede dokumenter til journalisterne Glenn Greenwald, Laura Poitras og Barton Gellman, der detaljerede NSA's globale overvågningsprogrammer.

Afsløringerne afslørede: PRISM, et program der gav NSA direkte adgang til serverne hos store teknologivirksomheder (Google, Facebook, Microsoft, Apple, Yahoo) for at indsamle brugerdata. TEMPORA, et britisk GCHQ-program der tappede undersøiske fiberoptiske kabler for at indsamle internettrafik i bulk. XKeyscore, et system der tillod NSA-analytikere at søge i indholdet af emails, chats og browsinghistorik for praktisk talt enhver person. Masseindsamlingen af telefonmetadata for enhver amerikaner. Overvågning af udenlandske ledere, inklusive allierede statsoverhoveder. Og eksistensen af snesevis af andre programmer med kodenavne, der læser som en ordbog over overvågningsstaten.

Snowden-afsløringerne var den mest omfattende afsløring af efterretningsfællesskabets aktiviteter siden Church Committee. De beviste, at NSA gennemførte masseovervågning af den amerikanske offentlighed — noget efterretningsfællesskabet gentagne gange havde benægtet. Director of National Intelligence James Clapper havde fortalt Kongressen under ed, at NSA ikke indsamlede data om millioner af amerikanere. Snowdens dokumenter beviste, at dette var en løgn. Clapper blev aldrig retsforfulgt for mened.

Snowden flygtede til Rusland, hvor han blev givet asyl. Han er blevet tiltalt under Spionageloven og ville stå over for årtiers fængsel, hvis han vendte tilbage til USA. Den regering, der spionerede mod sine borgere, har tiltalt manden, der afslørede spioneringen, for spionage mod staten.

## Kapitel 118 — Julian Assange og WikiLeaks: Prisen for at publicere sandheden

Julian Assange grundlagde WikiLeaks i 2006 som en platform for anonym publicering af klassificerede og sensitive dokumenter. WikiLeaks publicerede materiale, der afslørede regeringsforseelser, virksomhedsbedrag og efterretningsoperationer i flere lande — materiale, der etablerede Assange som en af de mest betydningsfulde udgivere i journalistikkens historie og en af de mest forfulgte.

De mest skelsættende WikiLeaks-publiceringer inkluderede: "Collateral Murder"-videoen, der viste et amerikansk Apache-helikopterbesætning dræbe Reuters-journalister og irakiske civile i Bagdad; Iraq War Logs, der dokumenterede titusindvis af urapporterede civile dødsfald; Afghan War Diary, der afslørede urapporterede civile tab og hemmelige operationer; de diplomatiske kabler, der afslørede baglokaleaftaler, korruption og kløften mellem offentlige udtalelser og private handlinger fra regeringer verden over; og Vault 7, der afslørede CIA's hackingkapaciteter, inklusive redskaber til at kompromittere smartphones, computere og smart-TV'er.

Reaktionen på Assanges publiceringsaktiviteter var systematisk destruktion. Han var indespærret i den ecuadorianske ambassade i London i syv år for at undgå udlevering. Han blev udsat for psykologisk tortur, som dokumenteret af FN's Specialrapportør om Tortur, Nils Melzer. Han blev tiltalt under Spionageloven af USA — første gang en udgiver var blevet tiltalt under loven for at publicere klassificeret information, en præcedens, der truer det juridiske fundament for al undersøgende journalistik.

Assanges sag etablerede, at den usynlige krig vil forfølge en udgiver over kontinenter, indespærre ham i årevis, udsætte ham for forhold, der udgør tortur, og tiltale ham under love designet til spioner — alt sammen for forbrydelsen at publicere sandfærdige informationer, der afslørede regeringsforseelser.

## Kapitel 119 — Chelsea Manning: Soldaten der frigav krigsforbrydelserne — og blev tortureret for det

Chelsea Manning var en amerikansk hæretterretningsanalytiker stationeret i Irak, der leverede WikiLeaks hundredtusindvis af klassificerede dokumenter — inklusive "Collateral Murder"-videoen og Irak- og Afghanistan-krigslogfilerne. Hendes afsløringer afslørede krigsforbrydelser, civile tab og den systematiske bedrag af offentligheden om Amerikas kriges udførelse og konsekvenser.

Manning blev arresteret i maj 2010, holdt i isolation i elleve måneder under forhold, som FN's Specialrapportør om Tortur beskrev som grusomme og umenneskelige, og idømt femogtredive års fængsel — den længste dom nogensinde givet for en lækage til medierne i amerikansk historie.

Under sin indespærring i Quantico Marine Brig blev Manning holdt i en celle på to gange to en halv meter i treogtyve timer om dagen. Hun blev stripbet nøgen om natten. Hun blev tvunget til at stå ret nøgen under morgeninspektioner. Hun blev nægtet meningsfuld motion, social kontakt og adgang til sollys. Forholdene var designet, ikke for sikkerhed, men for straf — for at bryde hende psykologisk og for at sende et budskab til enhver anden, der måtte overveje at afsløre beviser for regeringsforbrydelser.

Mannings dom blev omstødt af præsident Obama i 2017 efter syv år. Hun blev efterfølgende fængslet igen i 2019 for at nægte at vidne for en grand jury, der undersøgte WikiLeaks, og tilbragte over et år i civil foragt-indespærring og forsøgte selvmord to gange, før hun blev løsladt.

Manning afslørede beviser for krigsforbrydelser begået af det amerikanske militær. For dette blev hun tortureret, fængslet i syv år og tilbageholdt i foragt for retten. De krigsforbrydelser, hun afslørede, blev aldrig retsforfulgt. Ingen i den militære kommandokæde blev holdt ansvarlig for drabene på civile dokumenteret i Collateral Murder-videoen. Systemet straffede personen, der afslørede forbrydelsen, ikke de mennesker, der begik den.

## Kapitel 120 — Mønsteret: Enhver whistleblower destrueres — Fængslet, eksileret, selvmordet eller bragt til tavshed

Behandlingen af whistleblowere i USA følger et mønster så konsistent, at det udgør en politik: afslør regeringsforbrydelser, og du vil blive destrueret.

Daniel Ellsberg blev tiltalt under Spionageloven. Philip Agee blev eksileret og frataget sit pas. John Stockwells karriere blev afsluttet. Gary Webb blev professionelt destrueret og senere fundet død med to kugler i hovedet. Sibel Edmonds blev bragt til tavshed af statshemmelighedsprivilegiet. William Binney fik sit hjem razziaet af FBI. Edward Snowden blev tiltalt for spionage og lever i eksil. Julian Assange blev indespærret, tortureret og tiltalt under Spionageloven. Chelsea Manning blev fængslet i syv år og tortureret. Thomas Drake, en NSA-whistleblower, blev tiltalt under Spionageloven (anklagerne blev til sidst droppet). John Kiriakou, CIA-officeren der bekræftede torturprogrammet, var den eneste person, der blev fængslet i forbindelse med CIA's torturprogram — ikke for at torturere, men for at afsløre torturen.

Mønsteret er absolut: ingen, der har afsløret betydelige regeringsforbrydelser gennem uautoriseret offentliggørelse, er undsluppet straf. Og ingen, hvis forbrydelser blev afsløret af whistleblowere, er blevet holdt ansvarlig. Torturisterne går fri. Krigsforbryderne går fri. Overvågningsarkitekterne går fri. Løgnerne, der vidnede for Kongressen, går fri. De mennesker, der afslører dem, ryger i fængsel.

Det her mønster er ikke et uheld. Det er den usynlige krigs vigtigste forsvarsmekanisme. Destruktionen af whistleblowere tjener to funktioner: den straffer det individ, der vovede at tale, og den skræmmer de tusindvis af andre, der ved ting og måske overvejer at tale. For hver Snowden, der taler, er der tusindvis, der forbliver tavse — ikke fordi de ikke har noget at afsløre, men fordi de har set, hvad der sker med dem, der gør det.

Den usynlige krigs mørkeste bedrift er ikke de forbrydelser, den begår. Det er den tavshed, den opretholder omkring disse forbrydelser — en tavshed håndhævet ikke af klassificering alene, men af den systematiske destruktion af enhver person, der bryder den.

# Del XIII — Generobring af det suveræne sind

## Kapitel 121 — Bevidsthed er våbnet: Du kan ikke manipuleres af det, du kan se

Enhver teknik beskrevet i denne bog — enhver PsyOp, ethvert falsk flag, enhver kontrolleret opposition, ethvert biologisk våben, enhver stand-down, enhver mediemanipulation — deler en enkelt sårbarhed: den afhænger af at være usynlig. I det øjeblik teknikken ses, mister den sin magt.

Propaganda virker på den person, der ikke ved, det er propaganda. Et falsk flag virker på den person, der ikke ved, det er et falsk flag. En kontrolleret oppositionsleder virker på den person, der ikke genkender gatekeeperfunktionen. En algoritme manipulerer den person, der ikke forstår, hvordan algoritmisk kuratering former perception. I hvert tilfælde er mekanismens effektivitet proportional med dens usynlighed.

Det her er den usynlige krigs fatale fejl — og det er en fejl, der ikke kan repareres, fordi den er iboende i metoden. En manipulation, der afhænger af ikke at blive set, kan ikke overleve at blive set. Du kan ikke u-se en teknik, når du har lært at genkende den. Du kan ikke gaslightes, når du forstår, hvordan gaslighting fungerer. Du kan ikke blive hegeliansk-dialektikket, når du spørger "hvem drager fordel?" hver gang en krise optræder.

Bevidsthed er ikke en passiv tilstand. Det er en aktiv praksis. Den kræver den bevidste dyrkning af opmærksomhed, skepsis og villigheden til at stille spørgsmål, som det sociale miljø fraråder. Den kræver modet til at overveje muligheder, som mainstream-diskursen betegner som konspirationsteori, ekstremisme eller farlig misinformation. Den kræver den intellektuelle disciplin til at skelne mellem ægte beviser og spekulation, mellem mønstergenkendelse og paranoia, mellem sund skepsis og reaktiv kontrarianisme.

Den her del handler om at udvikle den bevidsthed — ikke som en abstrakt filosofi, men som et praktisk sæt af færdigheder, der gør dig immun over for den usynlige krig. Krigen kan ikke besejres ved at bekæmpe den. Den kan kun besejres ved at se den. Og når nok mennesker ser den, er krigen forbi — fordi en usynlig krig, der er blevet gjort synlig, bare er en gruppe mennesker, der gør ting, de ikke kan retfærdiggøre i dagslys.

## Kapitel 122 — Mediekompetence: Hvordan man læser nyheder som en PsyOp og udtrækker signalet fra støjen

Mediekompetence er evnen til at analysere mediebudskaber — til at identificere, hvem der producerede dem, hvilke teknikker de bruger, hvilke antagelser de indlejrer, hvad de inkluderer, hvad de ekskluderer, og hvis interesser de tjener. I den usynlige krigs kontekst er mediekompetence en overlevelsesfærdighed.

Det første princip er: enhver nyhedshistorie er indrammet. Indramningen bestemmer, hvad der inkluderes, og hvad der ekskluderes, hvem der citeres, og hvem der ikke gør, hvilket sprog der bruges, hvilken emotionel tone der etableres, og hvilke konklusioner publikum guides mod. Kendsgerningerne kan være præcise, men indramningen bestemmer deres betydning. To rapporter om den samme begivenhed kan producere modsatte konklusioner ved at inkludere forskellige kendsgerninger, citere forskellige kilder og bruge forskelligt sprog.

Det andet princip er: følg pengene. Enhver medieorganisation har en finansieringsmodel — reklamer, abonnementer, bevillinger eller virksomhedsejerskab. Finansieringsmodellen bestemmer de redaktionelle grænser. En medieorganisation finansieret af farmaceutisk reklame vil ikke undersøge farmaceutisk skade. En medieorganisation ejet af en forsvarsentreprenør vil ikke sætte spørgsmålstegn ved militærudgifter. En medieorganisation finansieret af en statsbevilling vil ikke udfordre regeringens narrativ. Finansieringsmodellen er den usynlige redaktør.

Det tredje princip er: se mønsteret, ikke hændelsen. Individuelle nyhedshistorier er designet til at fange opmærksomhed og generere emotionelle reaktioner. Mønsteret på tværs af historier over tid afslører det narrativ, der konstrueres. En enkelt historie om et skoleskyderi er en tragedie. Et vedvarende mønster af historier om skoleskyderier, kombineret med den systematiske udelukkelse af information om farmaceutiske forbindelser, skaber et narrativ, der tjener en specifik politisk dagsorden. Den individuelle historie er træet. Mønsteret er skoven.

Det fjerde princip er: bemærk, hvad der er fraværende. Den mest magtfulde form for mediemanipulation er ikke det, der rapporteres falsk, men det, der slet ikke rapporteres. De historier, der ikke optræder — de undersøgelser, der ikke gennemføres, de spørgsmål, der ikke stilles, de perspektiver, der ikke inkluderes — definerer grænserne for det godkendte narrativ tydeligere end de historier, der optræder.

## Kapitel 123 — Den emotionelle trigger: Hvordan PsyOps sigter mod dine følelser — og hvordan du generobrer dem

Den usynlige krig sigter mod følelser, ikke intellekt. Enhver teknik beskrevet i denne bog — fra Bernays' ubevidste association til 24-timers nyhedscyklussens fabrikerede hastværk til algoritmens optimering for harme — opererer på det emotionelle system. Det rationelle sind omgås. Følelsen kommer først. Retfærdiggørelsen følger efter.

De primære emotionelle mål er frygt, vrede, skyld og stammemæssig loyalitet. Frygt gør dig føjelig — du accepterer restriktioner, du ellers ville afvise. Vrede gør dig reaktiv — du kræver handling, før du forstår situationen. Skyld gør dig passiv — du accepterer skyld for ting, du ikke forårsagede. Stammemæssig loyalitet gør dig blind — du forsvarer din gruppe og angriber den anden uden at undersøge, om opdelingen tjener din interesse.

At generobre dine følelser fra den usynlige krig kræver at udvikle mellemrummet mellem stimulus og reaktion. Når du mærker en bølge af frygt, vrede eller harme som reaktion på medieindhold, er mellemrummet det øjeblik, hvori du bemærker følelsen, før du handler på den. I det mellemrum kan du spørge: hvad udløste denne følelse? Hvem drager fordel af, at jeg føler sådan? Reagerer jeg på en ægte trussel eller en fabrikeret?

Praksis med at udvide dette mellemrum er fundamentet for emotionel suverænitet. Det er ikke undertrykkelsen af følelser — følelser er sunde, nødvendige og informative. Det er nægtelsen af at lade dine emotionelle reaktioner blive udløst, dirigeret og høstet af eksterne aktører, der har konstrueret den emotionelle stimulus til deres egne formål.

Meditation, åndedrætsøvelser og mindfulness-praksisser udvikler dette mellemrum. De træner nervesystemet i at observere emotionelle reaktioner snarere end at blive revet med af dem. Den usynlige krigs mest magtfulde våben — den emotionelle trigger — neutraliseres af den simple praksis med at holde pause mellem stimulussen og reaktionen.

## Kapitel 124 — Den hegelianske modgift: At genkende Problem-Reaktion-Løsning før du reagerer

Den hegelianske dialektik i sin våbengjorte form — problem, reaktion, løsning — afhænger af reaktionsfasen. Hvis reaktionen kan opsnappes, kan løsningen ikke pålægges.

Modgiften er et sæt spørgsmål, der bør stilles, hver gang en krise optræder:

Hvem drager fordel af denne krise? Enhver krise producerer vindere og tabere. Vinderne er ikke altid synlige i den indledende rapportering. Følg fordelene — de udvidede beføjelser, den nye lovgivning, den overførte rigdom, den bragte-til-tavshed opposition — og du vil finde de interesser, krisen tjener.

Var løsningen forberedt, før krisen opstod? Lovgivning, der optræder inden for uger efter en krise, blev ikke udarbejdet som reaktion på krisen. Den var forberedt på forhånd og ventede på den udløsende begivenhed. Patriot Act blev ikke skrevet på femogfyrre dage. Løsningen afslører planen.

Er det emotionelle pres designet til at forhindre analyse? Kriser, der ledsages af intenst emotionelt pres — "vi skal handle nu," "der er ikke tid til at debattere," "mennesker dør, mens du stiller spørgsmål" — er designet til at omgå det analytiske sind. Hastværket er fabrikeret. Hvis løsningen kræver, at du ikke tænker over den, er løsningen ikke i din interesse.

Hvad udelukkes fra diskussionen? Ethvert krisenarrativ inkluderer godkendte reaktioner og udelukkede reaktioner. De udelukkede reaktioner — de spørgsmål, der ikke stilles, de forklaringer, der ikke overvejes, de løsninger, der ikke tilbydes — er ofte mere afslørende end det godkendte narrativ. Grænsen for den godkendte diskussion definerer burets grænse.

Hvem finansierer reaktionen? Humanitære organisationer, fortalergrupper og mediekampagner, der optræder spontant under en krise, har ofte finansieringskilder, der forbinder til interesser, der drager fordel af krisen. Fremtoningen af spontanitet skjuler virkeligheden af koordinering.

De her spørgsmål giver ikke automatiske svar. De leverer en ramme for analyse, der forhindrer den emotionelle kapring, som den hegelianske teknik afhænger af. Teknikken fejler, når målet nægter at reagere — når målet i stedet observerer, analyserer og spørger, hvem der drager fordel.

## Kapitel 125 — Kildeverifikation: Hvordan man sporer en påstand til dens oprindelse og bedømmer dens pålidelighed

I den usynlige krigs informationsmiljø er evnen til at verificere påstande en overlevelsesfærdighed. Teknikkerne er simple, men kræver disciplin.

Spor påstanden til dens oprindelse. Enhver påstand stammer et sted fra — en pressemeddelelse, en regeringsrapport, en akademisk artikel, et opslag på sociale medier, en anonym kilde. Påstandens pålidelighed er uadskillelig fra dens oprindelses pålidelighed. En påstand, der gentages af hundrede medier, er ikke verificeret af gentagelsen — den er forstærket. Den originale kilde bestemmer påstandens vægt.

Evaluer kildens incitamentsstruktur. Enhver kilde har interesser — finansielle, politiske, institutionelle, personlige. Et medicinalfirmas forskning i sit eget produkt er ikke uafhængig forskning. Et regeringsagenturs vurdering af sin egen præstation er ikke en objektiv evaluering. En medieorganisations dækning af sin annoncørs produkt er ikke journalistik. Incitamentsstrukturen ugyldiggør ikke automatisk kilden, men den bestemmer de spørgsmål, du bør stille om den.

Se efter primærdokumenter. Læs når det er muligt det originale dokument snarere end mediernes fortolkning af dokumentet. Læs det faktiske studie, ikke pressemeddelelsen om studiet. Læs den faktiske lovgivning, ikke sammenfatningen. Læs den faktiske udskrift, ikke de udvalgte citater. Kløften mellem primærdokumenter og deres medierepræsentationer er ofte stor nok til at ændre betydningen fuldstændigt.

Tjek, hvad der er udelukket. Enhver sammenfatning, enhver rapport og enhver nyhedshistorie foretager valg om, hvad der inkluderes, og hvad der ekskluderes. Se efter den udelukkede information — forbeholdene i studiet, som pressemeddelelsen udelader, de dissentierende meninger, som rapporten gemmer i fodnoterne, den kontekst, som nyhedshistorien dropper. Den udelukkede information ændrer ofte konklusionen.

## Kapitel 126 — Digital suverænitet: Kryptering, privatlivsredskaber og at fjerne dig selv fra overvågningsgitteret

Digital suverænitet er praksis med at kontrollere din egen digitale identitet, kommunikation og data. I overvågningsmiljøet beskrevet i Del XI er digital suverænitet ikke paranoia — det er grundlæggende hygiejne.

Brug krypteret kommunikation. Signal, en open source-krypteret beskedapplikation, leverer ende-til-ende-kryptering for tekstbeskeder, taleopkald og videoopkald. I modsætning til WhatsApp (ejet af Meta/Facebook) er Signals protokol blevet uafhængigt revideret, dens kode er open source, og dens organisatoriske struktur er en nonprofitfond snarere end en datamonetariserings-virksomhed.

Brug en privatlivsfokuseret browser. Firefox med privatlivsudvidelser (uBlock Origin, Privacy Badger), Brave eller Tor-browseren giver varierende niveauer af beskyttelse mod sporing. Tor-browseren dirigerer din trafik gennem flere krypterede relæer, hvilket gør det ekstremt vanskeligt at spore din browsingaktivitet til din identitet.

Brug en VPN (Virtual Private Network) til at kryptere din internettrafik og maskere din IP-adresse. Vælg en VPN-udbyder, der opererer i en jurisdiktion uden for Five Eyes-landene, og som har en dokumenteret no-logs-politik.

Brug Linux. Det open source-operativsystem er gennemsigtigt — dets kode kan inspiceres af enhver. Windows og macOS er proprietære systemer, hvis kode ikke er åben for inspektion, og begge har dokumenterede telemetrifunktioner, der transmitterer data om dine aktiviteter til henholdsvis Microsoft og Apple.

Minimer din tilstedeværelse på sociale medier. Ethvert opslag, ethvert like, ethvert klik og hvert minut brugt på en social medieplatform bidrager til en profil, der kan bruges til overvågning, manipulation og målretning. Det mest effektive privatlivsredskab er det, der ikke genererer data fra starten.

De her redskaber gør dig ikke usynlig. De hæver omkostningerne ved overvågning — og gør det vanskeligere og dyrere at overvåge dine aktiviteter. I et masseovervågningsmiljø er at hæve omkostningerne den praktiske ækvivalent til at fravælge, fordi overvågningssystemerne er optimeret til lette mål.

## Kapitel 127 — Fællesskabsintelligens: Hvordan grupper kan beskytte hinanden mod manipulation

Suveræne sind er stærkere i fællesskab. Den usynlige krig sigter mod isolerede individer — mennesker, der modtager deres information fra skærme, danner deres meninger i ensomhed og intet fællesskab af betroede mennesker har, med hvem de kan verificere, diskutere og udfordre den information, de forbruger.

Fællesskabsintelligens er praksis med at bruge en betroet gruppe af mennesker som et informationsbehandlingssystem. Hvert medlem af fællesskabet bringer forskellige færdigheder, forskellig viden, forskellige kilder og forskellige perspektiver. En påstand, der virker overbevisende for én person, kan øjeblikkeligt genkendes som falsk af en anden, der har relevant ekspertise eller erfaring. Fællesskabet fungerer som et kollektivt filter, der er langt mere effektivt end noget individuelt sind.

Nøglen til fællesskabsintelligens er tillid. Fællesskabets medlemmer skal stole på hinandens ærlighed og gode vilje — ikke hinandens ufejlbarlighed. Uenighed inden for fællesskabet er sundt. Konformitet er ikke intelligens — det er sårbarhed. Et fællesskab, der presser sine medlemmer til at være enige, er lige så modtageligt for manipulation som et individ.

Praksisser for fællesskabsintelligens inkluderer: regelmæssige møder til at diskutere aktuelle begivenheder og dele analyser; fordeling af forskningsopgaver blandt medlemmer med forskellige færdigheder; skabelse af fælles ressourcer (dokumentarkiver, kildedatabaser, tidslinjer); og praksis med at underkaste enhver påstand — inklusive påstande, som fællesskabet gerne vil tro — den samme kritiske granskning.

Den usynlige krigs ældste og mest effektive teknik er del-og-hersk. Fællesskabsintelligens er den direkte modgift: forbind og analyser. Et forbundet, kommunikerende, kritisk tænkende fællesskab er det sværeste mål i den usynlige krig — og den farligste modstander for dem, der afhænger af en befolkning, der er isoleret, reaktiv og uinformeret.

## Kapitel 128 — Den indre fæstning: Meditation, suverænitetspraksisser og det umanipulerbare sind

Det ultimative forsvar mod den usynlige krig er indre. Ingen mængde mediekompetence, kildeverifikation eller digital suverænitet kan beskytte dig, hvis din indre tilstand er reaktiv, frygtsom og afhængig af ekstern validering. Det umanipulerbare sind bygges ikke gennem viden alene. Det bygges gennem praksis.

Meditation — praksis med at observere sindets aktivitet uden engagement — udvikler kapaciteten til at bevidne tanker og følelser uden at blive kontrolleret af dem. Denne kapacitet er suverænitetens fundament. Et sind, der kan observere sin egen frygt uden at blive drevet af frygt, kan ikke manipuleres gennem frygt. Et sind, der kan observere sin egen vrede uden at handle ud fra vrede, kan ikke trigges til reaktiv adfærd. Et sind, der kan observere sit eget begær uden at blive slavebundet af begær, kan ikke kontrolleres gennem fabrikation af behov.

Den daglige praksis behøver ikke være kompliceret. Ti minutters siddende opmærksomhed — at observere åndedrættet, bemærke tanker efterhånden som de opstår og passerer, vende opmærksomheden tilbage til åndedrættet — udvikler den grundlæggende færdighed i ikke-reaktiv opmærksomhed. Denne færdighed, praktiseret dagligt over måneder og år, transformerer forholdet mellem individet og informationsmiljøet. Triggerne mister deres magt. De emotionelle provokationer preller af. Det fabrikerede hastværk genkendes som fabrikeret.

Åndedrætsarbejde — bevidst kontrol af åndedrætsrytmen — giver en direkte forbindelse til det autonome nervesystem. Kamp-eller-flugt-reaktionen, som den usynlige krig udnytter, kan bevidst deaktiveres gennem langsom, dyb, kontrolleret vejrtrækning. Boks-vejrtrækning (indånd i fire tæller, hold i fire tæller, udånd i fire tæller, hold i fire tæller) aktiverer det parasympatiske nervesystem og bevæger kroppen ud af den reaktive tilstand, der gør den sårbar over for manipulation.

Den indre fæstning er ikke en tilbagetrækning fra verden. Den er det fundament, hvorfra suverænt engagement med verden bliver muligt. En person med en stærk indre fæstning kan forbruge medier uden at blive forbrugt af dem, observere kriser uden at blive grebet af panik og engagere sig i informationsmiljøet uden at blive manipuleret af det.

## Kapitel 129 — At undervise børnene: At opfostre den næste generation immun over for den usynlige krig

Den usynlige krigs største sårbarhed er generationsmæssig. Hver ny generation skal fanges på ny. Propagandaen skal installeres frisk. De emotionelle triggere skal konditioneres fra bunden. De falske narrativer skal undervises til børn, der endnu ikke har lært dem.

Det her betyder, at børn, der opfostres med bevidsthed — der lærer at stille spørgsmål til narrativer, evaluere kilder, genkende emotionel manipulation og tænke selvstændigt — er immune over for den usynlige krigs primære reproduktionsmetode. En enkelt generation af suveræne børn ville bryde cyklussen.

At undervise børn i mediekompetence betyder at lære dem fra den tidligste alder, at ikke alt på en skærm er sandt. Det betyder at se medier sammen med dem og stille spørgsmål: hvem lavede dette? Hvad vil de have dig til at tænke? Hvilke følelser forsøger de at skabe? Hvilken information mangler? Disse spørgsmål, praktiseret konsistent, bliver sindsvaner, der vedvarer ind i voksenlivet.

At undervise børn i emotionel suverænitet betyder at hjælpe dem med at udvikle et ordforråd til at identificere og navngive deres emotionelle tilstande, bevidstheden til at genkende, når deres følelser trigges af eksterne stimuli, og kapaciteten til at vælge deres reaktion snarere end at reagere automatisk. Disse færdigheder undervises ikke i skoler, fordi skoler er designet til at producere føjelige borgere, ikke suveræne individer.

At undervise børn i kritisk tænkning betyder at opmuntre dem til at spørge "hvorfor?" og "hvem drager fordel?" og "hvordan ved du det?" — de spørgsmål, som uddannelsessystemet fraråder, fordi de truer institutionens autoritet. Et barn, der lærer at udfordre autoritet respektfuldt men vedvarende, er et barn, der ikke let vil blive fanget af den usynlige krig.

Det vigtigste, du kan lære et barn, er, at deres sind er deres eget. At deres tanker, deres overbevisninger og deres konklusioner bør være produktet af deres egen observation og analyse — ikke produktet af, hvad en anden fortalte dem at tænke. Denne ene lektion, internaliseret dybt nok, er vaccinen mod den usynlige krig.

## Kapitel 130 — Krigen er forbi, når du ser den: Den usynlige krig slutter i det øjeblik, du nægter at være et mål

Den usynlige krig er blevet ført i over et århundrede. Den har dræbt millioner, fængslet millioner flere, overvåget milliarder og manipuleret overbevisningerne hos praktisk talt enhver person, der har levet inden for rækkevidde af en radio, et fjernsyn, en avis eller en internetforbindelse.

Den har også fejlet.

Den har fejlet, fordi trods ethvert program, enhver operation, enhver PsyOp, ethvert falsk flag, enhver stand-down, enhver mediekapring, enhver kontrolleret opposition, ethvert biologisk våben og ethvert overvågningssystem — trods alt dette — læser du denne bog. Du stiller spørgsmål. Du søger sandhed. Den usynlige krig afhænger af en befolkning, der ikke kigger. Og du kigger.

Krigen afsluttes ikke ved at bekæmpe de institutioner, der fører den. De er for magtfulde, for indlejrede, for velfinansierede og for dybt sammenvævede med det moderne livs infrastruktur. Krigen afsluttes ved at gøre den irrelevant — ved at bygge en indre og ydre suverænitet, der gør manipulationen magtesløs.

Når du ser propagandaen, holder den op med at virke. Når du genkender det falske flag, giver du ikke den reaktion, det har brug for. Når du identificerer den kontrollerede opposition, holder du op med at følge den. Når du forstår algoritmen, holder du op med at fodre den. Når du generobrer dine følelser, holder de op med at blive høstet. Når du bygger fællesskab, holder du op med at være isoleret. Når du underviser dine børn, bryder du cyklussen.

Den usynlige krig er det mest sofistikerede kontrolsystem, der nogensinde er konstrueret. Det er blevet forfinet over årtier af de mest intelligente, bedst finansierede og mest hensynsløse operatører i menneskehedens historie. Og det har en fatal fejl, som ingen mængde finansiering, intelligens eller hensynsløshed kan overvinde.

Det kan ikke overleve at blive set.

Du ser det nu. Krigen er forbi. Ikke fordi institutionerne vil holde op med at føre den — det vil de ikke. Men fordi du ikke længere er et mål. Du er et suverænt sind. Og et suverænt sind er det ene våben den usynlige krig aldrig var designet til at stå over for.
