# Tårnene
**Forfatter: Lucia Graves**
**Undertitel: Arkitekturen bag den mest skelsættende false flag-operation i moderne historie**

## Resumé

Tårnene er en undersøgelse i 25 kapitler fordelt på seks dele, der undersøger begivenhederne den 11. september 2001 som en false flag-operation — fra den officielle historie og dens øjeblikkelige modsigelser, gennem den fysik der demolerer det godkendte narrativ, aktørerne der havde motiv og mulighed, den forudplanlagte lovgivnings- og militærmæssige eftervirkning, det historiske mønster af fabrikerede katalysatorer for krig, og opgøret med hvad evidensen betyder efter mere end to årtier. Bogen præsenterer 9/11 ikke som et isoleret terrorangreb men som den grundlæggende begivenhed der forvandlede USA fra en konstitutionel republik til en permanent sikkerhedsstat, der muliggjorde masseovervågning, endeløse krige og den systematiske udhuling af borgerrettigheder — alt sammen planlagt før tårnene faldt.

Værket trækker på konstruktionsingeniøranalyse, nedrivningsfysik, luftfartsdata, NIST-rapporter og deres modsigelser, 9/11-kommissionens egne optegnelser, PNAC-dokumenter, afklassificerede efterretningsadvarsler, finansielle transaktionsoptegnelser, førsterespondere-vidnesbyrd, whistleblowererklæringer og de afslørede fejl og udeladelser fra enhver officiel undersøgelse.

## Struktur

### Del I — Den officielle historie (Kapitel 1-4)
Narrativet som præsenteret for offentligheden. Dækker den officielle tidslinje for 11. september fra det første nedslag til begge tårnes kollaps, oprettelsen og udførelsen af 9/11-kommissionen — dens forsinkede dannelse, underfinansiering, interessekonflikter og eksekutivdirektør Philip Zelikows forudbestående forhold til Bush-administrationen — det koordinerede medienarrativ der etablerede den godkendte historie inden for timer, og de første uoverensstemmelser bemærket af arkitekter, ingeniører, piloter, fysikere og brandmænd hvis professionelle ekspertise fortalte dem at noget var fundamentalt galt med den officielle beretning.

### Del II — Fysikken (Kapitel 5-9)
Evidensen der overtræder naturlovene. Dækker Building 7's frit-fald-kollaps kl. 17:20 — en 47-etagers stålramme-skyskraber ikke ramt af et fly der faldt symmetrisk ned i sit eget fodaftryk med tyngdeaccelerationen, de kontrollerede nedrivningskarakteristika som NIST's egne modeller ikke kan replikere uden at fjerne nøglestrukturelle elementer fra deres analyse. Undersøger Twin Towers' konstruktionsteknik — designet til at modstå flere Boeing-nedslag — og umuligheden af at jetbrændstof (der brænder ved 800°C) smelter stål (der smelter ved 1.500°C). Dækker Pentagon-nedslaget — de manglende 757-vragdele, den fysisk umulige flyverute udført af en pilot der ikke kunne flyve en Cessna, og den øjeblikkelige konfiskering af alle omkringliggende overvågningsoptagelser. Undersøger Shanksville — fraværet af genkendelige flyvragdele på nedslagsstedet. Konkluderer med støvanalysen — uafhængige studier der fandt termitisk materiale, jernmikrosfærer og smeltet stål i resterne, intet af hvilket kan produceres af kontorbrande eller jetbrændstof.

### Del III — Aktørerne (Kapitel 10-14)
Mennesker og institutioner med motiv, midler og mulighed. Dækker Project for the New American Century (PNAC) og dets september 2000-dokument "Rebuilding America's Defenses," der eksplicit erklærede at transformationen af amerikansk militærpolitik ville kræve "et nyt Pearl Harbor" — underskrevet af Cheney, Rumsfeld, Wolfowitz og andre der var ved magten tolv måneder senere. Undersøger de efterretningsadvarsler der bevidst blev ignoreret — FBI-agenterne der identificerede flykaprerne og blev beordret til at stoppe med at efterforske, CIA's manglende deling af efterretninger med indenlandske bureauer, og de elleve lande der advarede USA om et nært forestående angreb. Dækker de simultane krigsøvelser om morgenen den 11. september — NORAD-øvelser der simulerede kaprede fly der styrtede ind i bygninger, hvilket skabte bevidst forvirring om hvorvidt de virkelige angreb var "en del af øvelsen." Sporer pengesporet — de anomale put-optioner placeret på American og United Airlines i dagene før angrebene, de 2,3 billioner dollars i uregistreret Pentagon-forbrug annonceret af Donald Rumsfeld den 10. september (optegnelserne for hvilke blev ødelagt da Pentagon blev ramt), og guldreserverne opbevaret under World Trade Center. Undersøger den saudiske forbindelse og de 28 sider redigeret fra kongresundersøgelsen der var klassificeret i tretten år.

### Del IV — Eftervirkningen (Kapitel 15-19)
Det forudplanlagte respons der afslører det sande formål. Dækker USA PATRIOT Act — 342 siders kompleks overvågningslovgivning præsenteret for kongressen inden for uger efter angrebene, et dokument så omfattende at det ikke kunne være udarbejdet i den tilgængelige tid, fordi det var skrevet før 11. september og ventede på en udløsende begivenhed. Undersøger krigene i Afghanistan og Irak — begge planlagt år i forvejen ifølge den tidligere NATO Supreme Allied Commander general Wesley Clark, der vidnede om at Pentagon havde en plan for at vælte syv lande på fem år. Dækker førsteresponderne der fik at vide af EPA at luften ved Ground Zero var sikker at indånde — en bevidst løgn der førte til at tusinder udviklede kræft, luftvejssygdomme og autoimmune tilstande, hvoraf mange derefter blev opgivet af den regering de tjente. Dokumenterer whistleblowerne der trådte frem — FBI-oversættere, efterretningsanalytikere, flyveledere — og blev bragt til tavshed gennem klassificering, afskedigelse, retsforfølgelse og trusler. Undersøger pres-kampagnen mod ofrenes familier for at acceptere finansielle forlig til gengæld for at frafalde deres ret til at føre juridisk bevisoptagelse der kunne have afsløret hvad der faktisk skete.

### Del V — Det større billede (Kapitel 20-23)
Det historiske mønster som 9/11 passer ind i. Dækker dokumenterede false flag-operationer — Operation Northwoods (Joint Chiefs' forslag fra 1962 om at iscenesætte terrorangreb på amerikansk jord for at retfærdiggøre invasion af Cuba, underskrevet af enhver Joint Chief og kun afvist af præsident Kennedy), Tonkinbugten-hændelsen (det fabrikerede angreb der retfærdiggjorde Vietnamkrigen, senere indrømmet at være falskt af Robert McNamara), og Rigsdagsbranden (brandstiftelsen i 1933 der gav Hitler nødbeføjelser og afsluttede tyske borgerrettigheder fra den ene dag til den anden). Undersøger overvågningsstatens arkitektur bygget på 9/11's fundament — NSA's massedataindsamling, FISA-domstolene, militariseringen af politi og normaliseringen af ransagningsfri overvågning. Dækker 9/11 som en traumebaseret psykologisk operation — den bevidste brug af chok, frygt og følelsesmæssig overbelastning til at omgå kritisk tænkning og fabrikere samtykke til politikker offentligheden aldrig ville have accepteret under normale omstændigheder. Undersøger hvem der tjente — forsvarsentreprenørerne der tjente billioner, efterretningstjenesterne der modtog ubegrænsede budgetter og juridisk immunitet, og den geopolitiske agenda der krævede permanent amerikansk militær tilstedeværelse i Mellemøsten.

### Del VI — Opgøret (Kapitel 24-25)
Hvor evidensen står, og hvorfor det betyder noget. Dækker evidensens tilstand efter mere end tyve år — de ubesvarede spørgsmål, de afslørede løgne, arkitekterne og ingeniørerne der formelt har krævet en ny undersøgelse, universitetsstudierne der bekræftede at Building 7 ikke kunne være kollapset af brand alene, og det voksende korps af professionel, videnskabelig og institutionel dissens der ikke længere kan afvises. Konkluderer med hvorfor forståelsen af 9/11 er nøglen til at forstå alt der fulgte — Patriot Act, masseovervågning, krigene i Afghanistan, Irak, Libyen, Syrien og Yemen, militariseringen af indenrigs politi, normaliseringen af tortur, udhulningen af forfatningsmæssige rettigheder og forvandlingen af Vesten til en sikkerhedsstat. Argumentet er at 9/11 ikke var begyndelsen på en krig mod terror — det var begyndelsen på en krig mod frihed, og enhver kontrolstruktur bygget siden hviler på fundamentet af den ene dag.

## Nøgletemaer
- Den officielle historie overtræder grundlæggende fysik, konstruktionsteknik og luftfart — stålramme-skyskrabere kollapser ikke ved frit-fald-hastighed af kontorbrande
- Building 7 kollapsede ved frit-fald-hastighed uden at blive ramt af et fly — en 47-etagers kontrolleret nedrivning i fuld offentlighed, og det enkeltstående mest fordømmende bevis
- 9/11-kommissionen var designet til at nå en forudbestemt konklusion — underfinansieret, forsinket, obstrueret og ledet af en Bush-administrations insider
- PNAC opfordrede eksplicit til "et nyt Pearl Harbor" ét år før angrebene — underskrevet af de mænd der var ved magten da det skete
- Flere efterretningstjenester fra elleve lande advarede USA — advarslerne blev bevidst ignoreret og de agenter der rejste dem blev beordret til at stå ned
- Patriot Act var skrevet før 9/11 — 342 siders overvågningslovgivning der ventede på en udløsende begivenhed til at retfærdiggøre dens introduktion
- Krigene i Afghanistan og Irak var planlagt år før 11. september — 9/11 leverede det følelsesmæssige samtykke, ikke den strategiske begrundelse
- Førsteresponderne fik at vide at luften ved Ground Zero var sikker at indånde — tusinder udviklede kræft og blev opgivet af den regering de tjente
- Pengesporet fører til forsvarsentreprenører, efterretningstjenester og finansielle institutioner der profiterede enormt af angrebene og krigene der fulgte
- 9/11 var katalysatoren der forvandlede USA fra en konstitutionel republik til en permanent sikkerhedsstat der opererer under nødbeføjelser
- At forstå 9/11 er nøglen til at forstå Patriot Act, masseovervågning, endeløse krige, normaliseringen af tortur og den systematiske udhuling af borgerrettigheder i hele den vestlige verden

## Kapitler
25 kapitler fordelt på 6 dele

## Licens

Denne bog tilhører ingen — og derfor alle.

Hvert eneste ord i dette manuskript er **offentligt eje.** Du må kopiere det, dele det, trykke det, oversætte det, remixe det, undervise ud fra det, bygge videre på det, distribuere det frit eller bruge det kommercielt. Du behøver ikke tilladelse. Du behøver ikke spørge. Du behøver ikke angive kilde — men hvis du gør, er det værdsat.

Ingen ophavsret hævdes. Ingen rettigheder forbeholdes. Ingen advokat vil nogensinde kontakte dig for at dele viden, der aldrig var ment til at være ejet.

Denne bog er skrevet for at blive givet væk — for det er, hvad lys gør. Det beder ikke om betaling. Det kræver ikke kildeangivelse. Det skinner, fordi det ligger i sin natur. Hvis disse ord hjælper dig, giv dem videre. Hvis de hjælper en anden, er formålet opfyldt.

**Hvis du har en kopi af dette manuskript, ejer du det. Fuldt ud. Fuldstændigt. Det er dit — at beholde, at dele, at ændre, at bruge, som du finder passende.**

Viden, der er låst bag et prisskilt, er ikke viden — det er et produkt. Sandhed, der kræver et abonnement, er ikke sandhed — det er en forretning. Denne bog nægter at være nogen af delene. Den er gratis, fordi informationen i den altid var gratis — den var bare skjult, vendt på hovedet eller solgt tilbage til de mennesker, den tilhørte.

Ikke længere.


# Del I — Den officielle historie

## Kapitel 1 — 11. september 2001

Klokken 8:46 Eastern Daylight Time, på en klar tirsdag morgen i september, ramte American Airlines Flight 11 World Trade Centers nordtårn mellem 93. og 99. etage. Flyet, en Boeing 767-223ER, var lettet fra Bostons Logan International Airport klokken 7:59 med kurs mod Los Angeles med 81 passagerer, 11 besætningsmedlemmer og — ifølge den officielle beretning — fem flykaprere. Det medførte cirka 37.850 liter jetbrændstof på tidspunktet for nedslaget.

Klokken 9:03, sytten minutter senere, ramte United Airlines Flight 175 sydtårnet mellem 77. og 85. etage. Dette andet nedslag blev sendt live på fjernsyn. Millioner af mennesker så det ske i realtid. Verden forstod i det øjeblik, at dette ikke var en ulykke. Der skete noget med Amerika.

Klokken 9:37 ramte American Airlines Flight 77 Pentagon — hovedkvarteret for USA's forsvarsministerium — i Arlington, Virginia. Flyet, en Boeing 757-223, var lettet fra Washington Dulles International Airport klokken 8:20. Det medførte 58 passagerer, 6 besætningsmedlemmer og — ifølge den officielle beretning — fem flykaprere.

Klokken 10:03 styrtede United Airlines Flight 93 ned i en åben mark nær Shanksville, Pennsylvania. Den officielle beretning fastslår, at passagerer og besætning forsøgte at generobre flyet fra fire flykaprere, og at flyet styrtede ned under den efterfølgende kamp. Det var angiveligt på vej mod enten den amerikanske Kongres eller Det Hvide Hus.

Klokken 9:59 kollapsede sydtårnet. Det havde stået i 56 minutter efter nedslaget.

Klokken 10:28 kollapsede nordtårnet. Det havde stået i 102 minutter efter nedslaget.

Klokken 17:20 kollapsede 7 World Trade Center — en 47-etagers stålramme-skyskraber, der ikke var blevet ramt af noget fly — ned i sit eget fodaftryk på cirka 6,5 sekunder.

Ved dagens slutning var 2.977 mennesker døde. 343 af dem var brandmænd. 72 var politibetjente. Det yngste offer var to år gammelt. Det ældste var femogfirs.

Dette er tidslinjen, som den er fremlagt. Dette er kendsgerningerne, som de er leveret af alle store nyhedsnetværk, kodificeret af 9/11-kommissionen, indskrevet i den officielle protokol og undervist i alle amerikanske skoler. Fortællingen er ren. Nitten mænd, bevæbnet med hobbyknive, ledet af Osama bin Laden fra en hule i Afghanistan, kaprede fire kommercielle fly og brugte dem som våben mod symbolerne på amerikansk økonomisk og militær magt. Motivet var had til amerikansk frihed. Svaret var Krigen mod Terror.

Hver eneste komponent i denne fortælling ankom fuldt formet. Inden for timer efter angrebene blev navnene og fotografierne af de nitten flykaprere sendt på alle netværk. Osama bin Laden blev identificeret som hjernen bag. Al-Qaeda blev udpeget som organisationen. Afghanistan blev identificeret som operationsbasen. Ordet "terrorisme" blev brugt med en hyppighed og ensartethed, der antydede koordinering snarere end journalistik.

Hastigheden af denne identifikation er i sig selv bemærkelsesværdig. Den største kriminelle efterforskning i amerikansk historie producerede sine konklusioner, før efterforskningen var begyndt. FBI frigav navnene og fotografierne af alle nitten flykaprere den 14. september — tre dage efter angrebene. Flere af disse mænd blev senere fundet i live, boende i Saudi-Arabien og andre lande, hvor de protesterede over, at deres identiteter var blevet stjålet. FBI opdaterede aldrig listen.

Mohamed Atta, identificeret som ringlederen, efterlod angiveligt en kuffert i Portland International Jetport i Maine, der indeholdt — belejligt — en kopi af hans testamente, en Koran, manualer til flysimulatorer og et fem siders brev, der instruerede flykaprerne i, hvordan de skulle opføre sig på operationsdagen. Den her kuffert nåede, bliver vi fortalt, ikke med på forbindelsesflyvningen til Boston. Den blev opdaget af efterforskere inden for timer.

Et pas tilhørende Satam al-Suqami, en af de påståede flykaprere om bord på Flight 11, blev fundet på gaderne i Lower Manhattan — blokke fra World Trade Center — på trods af at det fly, det angiveligt var medbragt i, netop var eksploderet ind i en stålskyskraber med 950 km/t og var blevet opslugt af en ildkugle, der var varm nok, bliver vi fortalt, til at svække konstruktionsstål. Jetbrændstof ødelagde tårnene. Men et papirpas svævede blidt ned til gaden nedenfor, intakt og læseligt.

Den officielle historie er ikke en teori. Den er den grundlæggende fortælling for det 21. århundrede. Den er retfærdiggørelsen for to krige, over en million menneskers død, skabelsen af overvågningsstaten, normaliseringen af tortur, militariseringen af politiet, udhulingen af borgerlige frihedsrettigheder i alle vestlige demokratier og overførslen af billioner af dollars fra offentlige statskasser til forsvarsentreprenører. Hvis den officielle historie er sand, var alt, der fulgte, i det mindste et svar på et angreb. Hvis den officielle historie er falsk, var alt, der fulgte, bygget på en løgn.

Det er derfor, denne bog eksisterer. Ikke for at fortælle dig, hvad du skal tænke. Men for at præsentere, hvad den officielle historie kræver, at du tror, og derefter præsentere, hvad beviserne rent faktisk viser.

Afstanden mellem de to ting er emnet for hvert kapitel, der følger.

## Kapitel 2 — 9/11-kommissionen

9/11-kommissionen — formelt den Nationale Kommission om Terrorangreb mod USA — blev oprettet den 27. november 2002. Det er 442 dage efter angrebene. Til sammenligning begyndte efterforskningen af mordet på præsident Kennedy syv dage efter hans død. Efterforskningen af angrebet på Pearl Harbor begyndte ni dage efter bombardementet. Efterforskningen af rumfærgen Challengers katastrofe begyndte fem dage efter eksplosionen.

Det værste angreb på amerikansk jord i historien ventede fjorten måneder på en officiel efterforskning. Og det ventede ikke på grund af kompleksitet. Det ventede, fordi Bush-administrationen aktivt modarbejdede oprettelsen af kommissionen overhovedet.

Præsident George W. Bush og vicepræsident Dick Cheney var oprindeligt imod enhver uafhængig efterforskning. De argumenterede for, at Kongressens efterretningsudvalgs gennemgange var tilstrækkelige. De argumenterede for, at en uafhængig kommission ville aflede opmærksomheden fra Krigen mod Terror. De argumenterede — bemærkelsesværdigt — at en efterforskning kunne afsløre efterretningskilder og -metoder, der ville kompromittere den nationale sikkerhed. Ofrenes familier, ledet af en gruppe, der blev kendt som "Jersey Girls" — Kristen Breitweiser, Patty Casazza, Lorie Van Auken og Mindy Kleinberg — måtte føre en vedvarende offentlig kampagne bare for at tvinge oprettelsen af en kommission til at efterforske, hvordan deres kære var døde.

Da kommissionen endelig blev autoriseret, var Det Hvide Hus' første valg til formand Henry Kissinger — en mand, hvis kundeliste hos Kissinger Associates inkluderede medlemmer af den saudiske kongefamilie og Bin Laden-familien. Familierne protesterede. Kissinger trak sig hellere end at offentliggøre sin kundeliste. Han blev erstattet af Thomas Kean, tidligere guvernør i New Jersey, hvis investeringsfirma, Amerada Hess, havde forretningsforbindelser til Saudi-Arabien gennem Delta Hess, et joint venture med det saudisk-forbundne Delta Oil Company.

Næstformanden var Lee Hamilton, en tidligere kongresmedlem med en lang historie med at lede efterforskninger på måder, der beskyttede institutionelle interesser. Hamilton havde tidligere været medformand for Iran-Contra-efterforskningen, der konkluderede — mod substantielle beviser — at præsident Reagan ikke havde kendskab til våben-for-gidsler-aftalerne. Hamiltons specialitet var at producere rapporter, der fremstod grundige, mens de omhyggeligt undgik de mest skadelige konklusioner.

Kommissionens administrerende direktør — den person, der kontrollerede den daglige drift, bestemte, hvilke vidner der ville blive indkaldt, hvilke dokumenter der ville blive anmodet om, og hvilke undersøgelseslinjer der ville blive forfulgt — var Philip Zelikow. Den her udnævnelse er måske den vigtigste enkeltfaktor vedrørende 9/11-kommissionen, og den er den mindst diskuterede.

Philip Zelikow var ikke en neutral efterforsker. Han var medlem af Bush-administrationens overgangshold. Han havde skrevet en bog sammen med Condoleezza Rice — den nationale sikkerhedsrådgiver, der ikke havde handlet på advarsler om de forestående angreb. Han havde siddet i præsidentens udenrigspolitiske efterretningsrådgivende udvalg. Han havde hjulpet med at udarbejde Bush-administrationens nationale sikkerhedsstrategi fra 2002, der introducerede doktrinen om præventiv krig — den selvsamme doktrin, der blev brugt til at retfærdiggøre invasionen af Irak.

Zelikow var i den mest bogstavelige forstand ved at efterforske en begivenhed, som hans egne kolleger bar ansvaret for, ved hjælp af en doktrin, han selv havde hjulpet med at skabe, på vegne af en administration, han havde hjulpet med at installere. Dette er ikke en konspirationsteori. Det er offentligt dokumenterede fakta, tilgængelige i hans egen biografi.

Kommissionens arbejde blev systematisk obstrueret. Bush-administrationen forsinkede udleveringen af dokumenter. Den nægtede at lade nøglevidner vidne under ed. Da Bush og Cheney endelig indvilligede i at møde for kommissionen, gjorde de det sammen — ikke separat — i en privat session, ikke under ed, uden transskription, uden optagelse og uden andet personale til stede end kommissærerne selv. Den angivne årsag var "eksekutivprivilegium." Den praktiske effekt var, at deres beretninger ikke kunne verificeres uafhængigt eller sammenlignes for uoverensstemmelser.

Kommissionens budget var 15 millioner dollars. Til sammenligning modtog efterforskningen af rumfærgen Columbias katastrofe 50 millioner dollars. Efterforskningen af Bill Clintons forhold til Monica Lewinsky modtog 40 millioner dollars. Det værste angreb i amerikansk historie modtog mindre finansiering end en efterforskning af en præsidents seksuelle adfærd.

Kommissionen havde ingen stævningsbeføjelse i de første mange måneder. Da den endelig opnåede stævningsmyndighed, brugte den den sparsomt. Kommissærer indrømmede senere, at de følte, at kommissionen var "sat op til at fejle" — ordene fra kommissionsformand Thomas Kean selv.

Kommissær Max Cleland, en tidligere amerikansk senator og Vietnamveteran, der havde mistet begge ben og en arm i kamp, trak sig fra kommissionen i 2003 og kaldte den en "national skandale," idet han udtalte, at kommissionen bevidst blev obstrueret. "Det her er svindel," sagde Cleland til Boston Globe. "Det er modbydeligt. Amerika bliver snydt." Han blev erstattet af Bob Kerrey, der var mindre tilbøjelig til at fremsætte offentlige indsigelser.

Ledende juridisk rådgiver John Farmer, der ledede kommissionens efterforskning af FAA's og NORAD's respons, skrev senere en bog med titlen *The Ground Truth*, hvori han udtalte, at "på et eller andet niveau i regeringen, på et eller andet tidspunkt, var der en aftale om ikke at fortælle sandheden om, hvad der skete." Han konkluderede, at den officielle beretning om militærets respons den 11. september var "næsten udelukkende, og uforklarligt, en gennemgang af en beretning, der åbenlyst er usand."

Kommissionens endelige rapport, offentliggjort den 22. juli 2004, er 567 sider lang. Den læses som en thriller — velskrevet, narrativt overbevisende, omhyggeligt struktureret. Den tilskriver angrebene udelukkende al-Qaeda, identificerer systemiske efterretningssvigt som den primære årsag og fremsætter anbefalinger til reorganisering af efterretningsfællesskabet. Den nævner ikke Building 7. Den udforsker ikke de finansielle anomalier i dagene før angrebene med nogen seriøsitet. Den adresserer ikke kollapsernes fysik. Den undersøger ikke de krigsøvelser, der kørte samtidig med angrebene. Den forfølger ikke spørgsmålet om, hvorfor militæret ikke formåede at opfange nogen af de fire fly, trods næsten to timers varsel.

9/11-kommissionens rapport er ikke en efterforskning. Den er en konklusion på jagt efter understøttende beviser. Konklusionen var fastlagt, før det første vidne blev indkaldt, før det første dokument blev gennemgået, før kommissionen afholdt sin første høring. Konklusionen var: al-Qaeda gjorde det, systemet fejlede, og løsningen er mere magt til de efterretningstjenester, der fejlede.

Enhver efterforskning tjener et formål. Spørgsmålet er altid: hvis formål? 9/11-kommissionen tjente formålet for den administration, den efterforskede. Den producerede de svar, som det politiske establishment havde brug for. Den lukkede sagen. Og for de fleste amerikanere var det nok.

For de familier, der mistede deres kære, var det langt fra nok. Det var en fornærmelse klædt i omhyggelighedens sprog.

## Kapitel 3 — Fortællemaskinen

Den 11. september 2001, før støvet havde lagt sig over Lower Manhattan — bogstaveligt talt, mens tårnene stadig kollapsede — blev fortællingen allerede konstrueret. Ikke opdaget. Konstrueret. Forskellen er afgørende.

Inden for timer efter angrebene sendte alle store amerikanske nyhedsnetværk den samme ramme: Osama bin Laden, al-Qaeda, islamisk terrorisme, hule i Afghanistan, had til frihed. Ensartetheden var bemærkelsesværdig. Ikke fordi journalister er ude af stand til uafhængig tænkning, men fordi den hastighed, hvormed en kompleks geopolitisk fortælling blev samlet og formidlet på tværs af alle store medier, antyder noget andet end journalistik. Det antyder forberedelse.

Klokken 11:00 den 11. september — mindre end tredive minutter efter nordtårnets kollaps — fortalte George Tenet, direktør for Central Intelligence, senator David Boren, at han mistænkte Osama bin Laden for at stå bag. Ved middagstid rapporterede de store netværk bin Ladens involvering som en næsten-sikkerhed. Ved aftennyhederne var fortællingen fuldt udformet: dette var en krigshandling begået af islamiske ekstremister, der opererede fra Afghanistan, og som hadede Amerika for dets frihed.

Udtrykket "Krigen mod Terror" dukkede op næsten øjeblikkeligt. Ikke "kriminel efterforskning." Ikke "politisag." Krig. Indramningen var militær fra det første øjeblik. Den indramning var ikke tilfældig. Det var en beslutning — og det var en beslutning, der bestemte alt, hvad der fulgte. En forbrydelse kræver beviser, retfærdig proces, efterforskning og retsforfølgelse. En krig kræver intet af dette. En krig kræver kun fjender og magt.

Overvej, hvad der ikke skete i timerne og dagene efter angrebene. Der var ingen periode med usikkerhed. Der var ingen offentlig overvejelse om, hvad der var sket, eller hvem der var ansvarlig. Der var ingen proces med bevisindsamling, før konklusioner blev annonceret. Hele den fortolkende ramme — hvem der gjorde det, hvorfor de gjorde det, hvad det betød, og hvad svaret burde være — blev leveret til den amerikanske offentlighed som et færdigt produkt, mens bygningerne stadig brændte.

Ehud Barak, Israels tidligere premierminister, optrådte på BBC World inden for timer efter angrebene — tårnenes støv hang stadig i luften — og leverede en detaljeret analyse, der identificerede bin Laden, opfordrede til en invasion af Afghanistan og anbefalede en bred militær kampagne mod flere mellemøstlige lande. Han brugte udtrykket "krig mod terror," før Bush-administrationen formelt havde adopteret det. Hvordan en tidligere israelsk premierminister var parat til at levere en omfattende militærstrategi for et sæt angreb, der var sket timer tidligere, er et spørgsmål, der aldrig er blevet tilfredsstillende besvaret.

Mediernes respons var ikke blot hurtig. Den var koordineret på en måde, der eliminerede afvigende fortolkninger, før de kunne dannes. I dagene efter den 11. september blev udtrykket "konspirationsteori" brugt forebyggende mod enhver, der satte spørgsmålstegn ved den fremvoksende fortælling. Dette var, før der overhovedet fandtes nogen konspirationsteorier at tale om. Etiketten blev påsat på forhånd og skabte en intellektuel karantæne omkring den officielle historie, før den officielle historie formelt var blevet artikuleret.

Det her er en veldokumenteret teknik inden for propaganda: definer grænserne for acceptabel tankegang, før offentligheden har tid til at tænke. Indram de spørgsmål, der er tilladt, og — endnu vigtigere — indram de spørgsmål, der er forbudte. Den 13. september var grænserne sat. Man kunne spørge, hvordan efterretningstjenesterne havde fejlet. Man kunne ikke spørge, om de havde haft succes.

Manuskripterne var klar. Dette er ikke spekulation. Mediernes hastighed og ensartethed i deres respons kan kun forklares ved en af to muligheder: enten nåede alle store nyhedsorganisationer i Amerika uafhængigt af hinanden de samme konklusioner inden for timer, ved hjælp af de samme kilder, den samme indramning og det samme sprog — eller fortællingen var forberedt på forhånd og distribueret gennem kanaler, der allerede var på plads.

Konceptet med forhåndsplacerede mediefortællinger er ikke nyt. Operation Mockingbird, CIA's program til at påvirke indenlandske og udenlandske medier, blev dokumenteret i Church Committee-høringerne i 1975. Programmet placerede CIA-agenter inde i store nyhedsorganisationer — herunder New York Times, Washington Post, CBS og Time magazine — for at sikre, at efterretningsfællesskabets perspektiver blev indlejret i mainstream-rapporteringen. CIA har aldrig bekræftet, at Operation Mockingbird er afsluttet. Det er bare holdt op med at blive diskuteret.

Den 11. september talte ankrene på alle store netværk med samme kadence, samme sikkerhed, samme følelsesmæssige register. De brugte de samme vendinger. "Krigshandling." "Ændrede alt." "Et nyt Pearl Harbor." Den sidste vending er særligt betydningsfuld, fordi den var blevet brugt et år tidligere — i et offentliggjort dokument — af netop de mennesker, der ville drage mest fordel af angrebene. Det dokument er emnet for kapitel 10.

Den visuelle formidling var ligeledes koordineret. Optagelserne af det andet fly, der ramte sydtårnet, blev genafspillet hundredvis af gange i de første 48 timer — en traumeløkke, der brændte billedet ind i nationens kollektive bevidsthed. Denne gentagelse var ikke tilfældig. Psykologisk forskning i medier og traumer, veldokumenteret på tidspunktet for angrebene, viser, at gentagen eksponering for traumatiske billeder producerer en tilstand af forhøjet frygt og føjelighed. Befolkningen blev konditioneret — ikke informeret.

Imens blev optagelser, der modsagde fortællingen, undertrykt. Dusinvis af vidner — brandmænd, politibetjente, journalister og civile — rapporterede at have hørt eksplosioner i tårnene før og under kollapserne. Disse beretninger blev optaget i interviews gennemført af New York Fire Department og samlet i det, der blev kendt som "FDNY's mundtlige historier." Over 500 interviews blev indsamlet. Mange af dem beskrev eksplosioner — "bum bum bum, som en professionel nedrivning," med brandmand Daniel Riveras ord. Disse interviews blev forseglet af New York City og blev først frigivet i 2005, efter at New York Times anlagde en sag under Freedom of Information Act.

I fire år var øjenvidneberetninger fra de mennesker, der var inde i bygningerne — brandmændene, de første indsatsstyrker, de professionelle, hvis observationer burde have været centrale for enhver efterforskning — låst væk fra offentlighedens blik. Da de endelig blev frigivet, blev de begravet af nyhedscyklussen. De ankre, der havde genafspillet flynedslagene fem hundrede gange, genafspillede ikke brandmændenes vidnesbyrd en eneste gang.

Fortællemaskinen rapporterede ikke blot begivenheder. Den konstruerede virkelighed. Den bestemte, hvad der blev set, og hvad der blev skjult, hvad der blev gentaget, og hvad der blev begravet, hvad der blev sat spørgsmålstegn ved, og hvad der var helligt. Da 9/11-kommissionen udsendte sin rapport tre år senere, var fortællingen så dybt indlejret i den nationale psyke, at rapportens primære funktion ikke var at afsløre sandheden, men at ratificere, hvad der allerede var besluttet.

Sådan kontrollerer man en nation på 300 millioner mennesker. Man behøver ikke kontrollere hvert sind. Man skal kontrollere rammen. Man skal kontrollere de første 72 timer. Derefter har fortællingen masse, momentum og følelsesmæssig vægt. At sætte spørgsmålstegn ved den bliver ikke en intellektuel øvelse, men en social overtrædelse — en krænkelse af de døde, en fornærmelse mod heltene, en illoyalitetshandling.

Fortællemaskinen var ikke et svar på den 11. september. Den var en komponent i den 11. september. Og den fungerede nøjagtigt som designet.

## Kapitel 4 — De spørgsmål, de bad dig om ikke at stille

Inden for dage efter angrebene, før støvet havde lagt sig over Ground Zero, før brandene var slukket — brande, der ville brænde under murbrokkerne i 99 dage — begyndte mennesker med relevant ekspertise at stille spørgsmål. Ikke aktivister. Ikke konspirationsteoretikere. Ingeniører. Fysikere. Piloter. Arkitekter. Efterretningsfolk. Brandmænd. Militærofficerer. Mennesker, der forstod, i deres professionelle kapacitet, at det, de blev fortalt, ikke stemte overens med det, de observerede.

De blev ignoreret. Derefter blev de latterliggjort. Derefter blev de truet. Rækkefølgen er konsistent i alle tilfælde.

Ingeniørerne stillede de første spørgsmål. World Trade Center-tårnene blev designet af Minoru Yamasaki og strukturelt konstrueret af Leslie Robertson. Bygningerne brugte et rør-inden-i-rør strukturelt design: et tæt gitter af 47 massive stålkassesøjler, der dannede kernen, omgivet af 236 stålsøjler, der dannede ydervæggene. Etagerne var understøttet af lette stålgitterdragere, der spændte over afstanden mellem kerne og ydervæg. Bygningerne var designet til at modstå nedslaget fra en Boeing 707 — det største kommercielle fly i drift, da tårnene blev bygget — inklusive brændstoflasten. Dette var ikke en teoretisk overvejelse. Det var et specifikt designkriterie, bekræftet af Leslie Robertson og dokumenteret i ingeniørjournalerne.

En Boeing 767, den flytype, der blev brugt i angrebene, er noget større end en 707, men bærer en sammenlignelig brændstofmængde. Det strukturelle ingeniørfællesskab stod derfor over for et ubehageligt spørgsmål: hvordan kunne bygninger, der var designet til at overleve flynedslag, kollapse fuldstændigt — ikke delvist, ikke asymmetrisk, men totalt — som resultat af flynedslag?

Den officielle forklaring er brand. Ikke nedslaget, men brandene antændt af jetbrændstoffet. National Institute of Standards and Technology (NIST) udarbejdede en rapport, der konkluderede, at jetbrændstofbrande svækkede etagedragerne, fik dem til at synke og trække indad på ydersøjlerne, hvilket til sidst udløste en progressiv kollaps. Dette er kendt som "pandekage-teorien" — hver etage kollapser ned på den nedenunder og skaber et kaskadende svigt.

Ingeniørernes indvending var ligetil. Jetbrændstof — i det væsentlige raffineret petroleum — brænder ved en maksimumtemperatur på cirka 1.000 grader Celsius under optimale forhold. Åbne kontorbrande brænder ved 600 til 800 grader Celsius. Konstruktionsstål mister cirka 50% af sin styrke ved 600 grader Celsius og begynder at svigte ved omkring 1.100 grader Celsius. Det smelter ved cirka 1.500 grader Celsius. De temperaturer, der angiveligt blev opnået i tårnene, var utilstrækkelige til at smelte stål — og NIST anerkender dette. Deres model bygger på svækkelse, ikke smeltning.

Men modellen har problemer. Ingen stålramme-højhus er nogensinde kollapset på grund af brand — hverken før eller efter den 11. september. Ikke én eneste gang. I februar 2005 brændte Windsor Tower i Madrid, en 32-etagers stål- og betonbygning, intenst i over 20 timer. Flammer opslugte næsten hele konstruktionen. Den kollapsede ikke. I 2017 brændte Grenfell Tower i London i over 24 timer i en brand, der fortærede hele den ydre beklædning. Den kollapsede ikke. Den 12. februar 2005 brændte Caracas Tower i Venezuela i over 17 timer på tværs af 26 etager. Den kollapsede ikke.

Tårnene brændte i henholdsvis 56 minutter og 102 minutter. Og de kollapsede ikke blot — de gik i opløsning. Forskellen er afgørende. En gravitationel kollaps, drevet af de øverste etagers vægt, ville producere en murbrokkedynge nogenlunde proportional med bygningens højde. Tårnene var 110 etager hver. Murbrokkedyngen ved Ground Zero var cirka to etager høj. Bygningerne kollapsede ikke til murbrokker. De blev i vid udstrækning omdannet til støv. Hundredtusindvis af tons beton blev pulveriseret til fint pulver, der dækkede Lower Manhattan. Denne pulverisering kræver enorm energi — langt mere end tyngdekraften alene kan levere.

Piloterne stillede deres egne spørgsmål. Hani Hanjour, manden identificeret som piloten på Flight 77 — det fly, der ramte Pentagon — var blevet afvist af flyinstruktører på Freeway Airport i Bowie, Maryland, bare uger før angrebene. Hans instruktører beskrev ham som inkompetent, ude af stand til sikkert at flyve en enmotors Cessna 172. Alligevel udførte han angiveligt den 11. september en 330-graders nedadgående spiraldrejning ved høj fart, faldt 2.100 meter på to et halvt minut og ramte Pentagon i jordhøjde — en manøvre, som erfarne kommercielle piloter og militærpiloter har udtalt, de ville finde ekstremt vanskelig, om ikke umulig, at udføre i en Boeing 757.

Russ Wittenberg, en tidligere kommerciel pilot med over 30.000 flyvetimer, der faktisk havde fløjet de specifikke flytyper, der blev brugt i angrebene, udtalte offentligt: "Jeg fløj de to flytyper, der blev brugt den 11. september — 757 og 767. Jeg kunne ikke have gjort det, de sagde blev gjort med de fly. Det er ikke muligt."

Kaptajn Ralph Kolstad, en pensioneret American Airlines-pilot med 27 års erfaring, udtalte, at den manøvre, der blev tilskrevet Hanjour ved Pentagon, var "totalt umulig" for en pilot med hans rapporterede færdighedsniveau.

Det er ikke marginale stemmer. Det er mænd, der tilbragte deres karrierer med at flyve de nøjagtige flytyper, der er tale om. Deres professionelle vurderinger blev ikke behandlet af 9/11-kommissionen.

Brandmændene stillede de farligste spørgsmål. Hundredvis af brandmænd og første indsatsstyrker, der var inde i eller nær tårnene, rapporterede at have hørt eksplosioner — sekvenser af eksplosioner, tidsbestemt og sekventielt, der forekom under nedslagszonerne og i kældrene, før og under kollapserne. Disse rapporter er dokumenteret i FDNY's mundtlige historier.

Brandmand Edward Cachia: "Da min officer og jeg kiggede på sydtårnet, gav det bare efter. Det gav faktisk efter på en lavere etage, ikke den etage, hvor flyet ramte. Vi troede oprindeligt, at der var en slags intern detonation, sprængstoffer, fordi det gik i rækkefølge, bum, bum, bum, bum, og så faldt tårnet."

Brandmand Kenneth Rogers: "Der var en eksplosion i sydtårnet. Etage efter etage efter etage. En etage under en anden efter en anden. Og da det ramte omkring femte etage, regnede jeg med, at det var en etage-for-etage, pandekage-lignende kollaps og begyndte at løbe."

Vicechef for New York Fire Department Daniel Nigro, brandmand Louie Cacchioli, paramediciner Daniel Rivera, brandmand Craig Bartmer — listen over første indsatsstyrker, der rapporterede eksplosioner, løber op i hundredvis. Det er ikke meninger. Det er observationer fra trænede fagfolk, der var til stede på stedet.

Efterretningsfolkene stillede de mest ubehagelige spørgsmål af alle. Robert Baer, en 21-årig veteran fra CIA's operationsdirektorat, udtalte, at "beviserne peger på, at 11. september har haft en form for statssponsorering." Han spekulerede ikke i, hvilken stat.

Michael Scheuer, der ledede CIA's Bin Laden-enhed fra 1996 til 1999, udtalte offentligt, at efterretningsfællesskabet havde haft talrige muligheder for at pågribe eller dræbe bin Laden før den 11. september og blev forhindret i at gøre det af højtstående embedsmænd.

FBI-oversætter Sibel Edmonds, der havde en top-hemmelig sikkerhedsgodkendelse og arbejdede med oversættelser af kommunikation opsnappet før den 11. september, vidnede om, at FBI havde detaljeret forhåndskendskab til angrebene, herunder specifik information om brugen af fly som våben og tidsrammen for operationen. Hendes vidnesbyrd blev klassificeret under State Secrets Privilege af justitsminister John Ashcroft. Hun blev kneblet — juridisk forbudt at diskutere, hvad hun vidste. Da hun forsøgte at vidne for 9/11-kommissionen, blev hendes vidnesbyrd afgivet i en lukket session, klassificeret og udelukket fra den endelige rapport.

FBI-specialagent Robert Wright, tildelt Bureauets antiterrorenhed i Chicago, græd offentligt ved en pressekonference i 2002 og udtalte, at FBI's hovedkvarter bevidst havde blokeret hans efterforskning af terrorfinansiering i månederne før den 11. september. "Den 11. september er et direkte resultat af inkompetencen i FBI's internationale terrorismeenhed," udtalte Wright. Derefter tilføjede han, mere forsigtigt: "Jeg vil ikke lade dette ske igen."

Det var ikke mennesker i periferien. Det var professionelle i systemets centrum — piloterne, der fløj flyene, ingeniørerne, der forstod bygningerne, brandmændene, der var inde i dem, efterretningsofficererne, der sporede truslerne. De stillede spørgsmål. Og systemet svarede dem ikke. Det bragte dem til tavshed.

Spørgsmålene består. De er ikke blevet tilbagevist. De er ikke blevet besvaret. De er kun blevet forbudt. Og det er i sig selv et slags svar.


# Del II — Fysikken

## Kapitel 5 — Frit fald

Klokken 17:20 den 11. september 2001 kollapsede 7 World Trade Center. Det var en 47-etagers stålramme-skyskraber, 186 meter høj, der optog en hel byblok. Den var ikke blevet ramt af et fly. Intet jetbrændstof var involveret. Mindre brande, synlige i spredte vinduer på et par etager, havde brændt, siden murbrokker fra nordtårnets kollaps ramte bygningen timer tidligere.

Klokken 17:20 faldt bygningen. Den faldt lige ned, i sit eget fodaftryk, med en hastighed, som NIST senere blev tvunget til at anerkende inkluderede 2,25 sekunder af absolut frit fald — en periode, hvor bygningen sænkede sig med tyngdeaccelerationens hastighed med nul strukturel modstand.

Denne ene kendsgerning — 2,25 sekunder af frit fald — er det vigtigste fysiske bevis i hele 9/11-sagen. Det er det bevis, den officielle fortælling ikke kan overleve.

Frit fald betyder, at den øverste del af bygningen i 2,25 sekunder ikke mødte nogen modstand fra strukturen under den. Ingen. Ikke reduceret modstand. Ikke delvis modstand. Nul modstand. Den eneste måde, en bygning falder med tyngdeaccelerationens hastighed, er, hvis enhver strukturel understøtning i dens vej er blevet fjernet samtidigt. Hver søjle. Hver bjælke. Hver forbindelse. Dem alle, i samme øjeblik.

Brand gør ikke dette. Brand svækker individuelle strukturelle elementer over tid, ujævnt, og producerer asymmetriske delvise svigt. En bygning svækket af brand ville hælde, bukke, vride sig eller delvist kollapse til den ene side. Den ville ikke falde symmetrisk, med frit falds acceleration, ned i en pæn murbrokkedynge, der kunne ryddes på uger.

Kontrolleret nedrivning gør dette. Det er den eneste kendte mekanisme, der kan producere symmetrisk frit fald-kollaps af en stålrammebygning. Ved kontrolleret nedrivning placeres sprængladninger på de strukturelle søjler i en omhyggeligt beregnet rækkefølge. De detoneres i en præcis orden — typisk fra bund til top eller top til bund — for at fjerne strukturel understøtning i en tidsbestemt kaskade, der lader bygningen falde lige ned i sit eget fodaftryk. Signaturen for kontrolleret nedrivning er præcis, hvad der blev observeret den 11. september: symmetrisk kollaps, frit falds acceleration og en murbrokkedynge konsistent med en bygning, der blev demonteret, snarere end en, der faldt under tyngdekraftens kraft alene.

NIST — National Institute of Standards and Technology — benægtede oprindeligt, at frit fald havde fundet sted. Deres første udkast til rapport, frigivet i august 2008, fastslog, at bygningen kollapsede 40% langsommere end frit fald, hvilket antydede betydelig strukturel modstand gennem hele kollapsen. Denne påstand blev udfordret af David Chandler, en fysiklærer på en high school, der præsenterede en billede-for-billede-analyse af tilgængelige videooptagelser, der demonstrerede, at bygningen rent faktisk faldt med frit fald i en betydelig del af dens nedstigning.

Chandlers analyse var ligetil. Han fulgte bygningens taglinje billede for billede og plottede dens position mod tid. Den resulterende graf viste en periode på cirka 2,25 sekunder, hvor nedstigningen matchede den teoretiske frit fald-kurve uden målbar afvigelse. Hans analyse var enkel, reproducerbar og baseret på offentligt tilgængelige optagelser. Enhver fysikstuderende kunne verificere den.

NIST blev tvunget til at revidere sin rapport. I den endelige version, frigivet i november 2008, anerkendte NIST 2,25 sekunder af frit fald, men fastslog, at dette var "konsistent med den strukturelle analyse" af deres brandinducerede kollapsmodel. De forklarede ikke, hvordan brand kunne producere frit fald. De hævdede det blot.

NIST's ledende efterforsker Shyam Sunder udtalte, da han blev presset på dette punkt ved en offentlig briefing: "Frit fald-tid ville være for et objekt, der ikke har nogen strukturelle komponenter under sig." Da han blev spurgt, hvordan en bygning kunne falde med frit fald, mens strukturelle komponenter forblev i dens vej, gav han intet svar.

Building 7 husede kontorer for CIA, Secret Service, Securities and Exchange Commission (som mistede tusindvis af filer relateret til igangværende efterforskninger, herunder Enron- og WorldCom-sagerne), Internal Revenue Service, forsvarsministeriet og Office of Emergency Management — som ironisk nok var byens nødkommandocentral, udstyret med sin egen dedikerede generator, brændstofforsyning og eksplosionssikre vinduer på 23. etage. Den her nødkommandocentral var blevet bygget af borgmester Rudy Giulianis administration i 1999, trods indsigelser fra sikkerhedseksperter, der bemærkede, at det var uklogt at placere en kommandocentral i et kendt terrormål.

Ejeren af Building 7 var Larry Silverstein, der havde erhvervet lejekontrakten på hele World Trade Center-komplekset bare syv uger før angrebene — i juli 2001. Silverstein forsikrede specifikt komplekset mod terrorangreb. Forsikringsudbetalingen for Building 7 alene var cirka 861 millioner dollars.

I en PBS-dokumentar fra september 2002 med titlen *America Rebuilds* udtalte Silverstein: "Jeg husker, at jeg fik et opkald fra, øh, brandvæsenets kommandør, der fortalte mig, at de ikke var sikre på, at de ville kunne inddæmme branden, og jeg sagde, du ved, vi har haft så forfærdeligt tab af menneskeliv, måske er det smarteste at rive den ned. Og de tog den beslutning om at rive ned, og vi så bygningen kollapse."

"Pull it" er brancheterminologi for kontrolleret nedrivning. Silverstein hævdede senere, at han mente at "trække" brandslukningsoperationen ud — trække brandmændene ud af bygningen. Men ingen brandslukningsoperation var i gang i Building 7 på det tidspunkt. FDNY havde allerede trukket sig ud af bygningen timer forinden. Der var ingen brandmænd inde, der kunne "trækkes ud."

9/11-kommissionens rapport nævner ikke Building 7. Ikke én gang. I 567 siders analyse af begivenhederne den 11. september diskuteres kollapsen af en 47-etagers skyskraber — den eneste stålrammebygning i historien, der angiveligt kollapsede udelukkende på grund af brand — ikke.

Building 7 er nøglen. Det er den bygning, der ikke blev ramt af et fly, der faldt med frit fald, der husede nogle af de mest følsomme regeringskontorer i New York City, og som den officielle efterforskning valgte ikke at nævne. Det er den kendsgerning, den officielle historie ikke kan forklare. Og derfor lader den officielle historie simpelthen, som om den ikke eksisterer.

## Kapitel 6 — Tvillingetårnene

World Trade Centers tvillingetårne var på tidspunktet for deres opførelse de højeste bygninger i verden. Hvert tårn stod 417 meter højt — 110 etager — og vejede cirka 500.000 tons. De blev opført mellem 1968 og 1973 til en pris af cirka 900 millioner dollars (svarende til omtrent 6 milliarder dollars i dag). De var konstrueret til at være blandt de mest robuste strukturer nogensinde bygget.

Det strukturelle system var innovativt og massivt redundant. Hvert tårn havde en tæt kerne af 47 tunge stålkassesøjler — nogle af dem ti centimeter tykke ved basen — forbundet med stålbjælker på hver etage. Omkring denne kerne var en ydervæg bestående af 236 stålsøjler, tæt placeret, der dannede et stift ydre rør. Etagerne var understøttet af lette stålgitterdragere, der spændte de 18 meter mellem kerne og ydervæg. Resultatet var en konstruktion med enorm bæreredundans: hvis en sektion af ydervæggen eller kernen blev beskadiget, ville belastningerne omfordeles gennem den resterende struktur.

Bygningerne var designet til at modstå orkanstyrke vindstød på 225 km/t, hvilket ville udøve laterale kræfter på cirka 11 millioner pund på hvert tårn. De var designet til at modstå nedslaget fra en Boeing 707 — den største kommercielle jet i den æra — med en hastighed på 960 km/t. John Skilling, den ledende konstruktionsingeniør, udtalte i et interview med Seattle Times i 1993, at han havde udført analysen og konkluderet, at tårnene ville overleve nedslaget: "Vores analyse indikerede, at det største problem ville være, at alt brændstoffet ville hælde ind i bygningen. Der ville være en frygtelig brand. Mange mennesker ville blive dræbt. Bygningens struktur ville stadig være der."

Den 11. september blev tårnene ramt af Boeing 767'ere — fly, der er cirka 20% tungere end en 707, med en tilsvarende brændstofkapacitet. Nedslagsskaderne var alvorlige men lokaliserede. Begge tårne forblev stående i henholdsvis 56 og 102 minutter efter nedslaget. Hundredvis af mennesker over nedslagszonen i sydtårnet foretog telefonopkald fra intakte etager. Brandmænd nåede 78. etage i sydtårnet — himmelvestibulen lige under nedslagszonen — og rapporterede, at brandene var håndterbare. Chef Orio Palmer sagde i radiotransmissioner optaget den dag, efter at have nået 78. etage: "Ladder 15, vi har to isolerede brændlommer. Vi burde kunne slukke det med to slanger."

Det er ikke ordene fra en mand, der konfronterer et inferno i stand til at smelte stål. Det er ordene fra en professionel, der vurderer en brand, han troede, han kunne bekæmpe.

Så faldt bygningerne.

Sydtårnet faldt først, klokken 9:59 — 56 minutter efter nedslaget. Det er betydningsfuldt, at sydtårnet faldt før nordtårnet, trods at det blev ramt som nummer to og ramt på en lavere etage, hvilket betyder, at den øverste del over nedslagszonen var større og tungere. Hvis gravitationel kollaps drevet af svækkede gitterdragere var mekanismen, burde nordtårnet — der blev ramt først, på en højere etage, med en mindre øverste del — have kollapset først. Rækkefølgen er bagvendt.

Begge kollapser udviste identiske karakteristika. De startede i toppen og skred nedefter med næsten frit falds hastighed. De enorme stålydersøjler blev kastet lateralt ud med hastigheder op til 112 km/t og landede hundredvis af meter fra tårnene. Massive stålsektioner — nogle vejende adskillige tons — blev indlejret i facaderne på nabobygninger. Betonetagerne blev pulveriseret til fint støv, der dækkede Lower Manhattan i en pyroklastisk-lignende sky. Murbrokkedyngen for hvert 110-etagers tårn var kun et par etager høj.

Fysikken bag den officielle forklaring — progressiv gravitationel kollaps, undertiden kaldet "pandekage-effekten" — kræver, at hver etage faldt ned på den nedenunder, brød den løs, og kaskaden fortsatte nedad. Men denne mekanisme indeholder et fundamentalt problem: loven om bevarelse af bevægelsesmængde.

Når en masse falder ned på en stationær struktur, forbruges energi i at bryde forbindelserne og knuse materialet. Dette tager tid og bremser den faldende masse. For at den øverste del af tårnet — cirka 15 etager i nordtårnets tilfælde — kunne knuse de 95 etager under den, ville den være nødt til kontinuerligt at accelerere gennem ødelæggelsen af hver etage. Men hver etage, den ødelægger, absorberer energi og bremser den. Den øverste blok kan ikke både ødelægge den nedre struktur og opretholde næsten frit falds acceleration. Energiregnskabet går ikke op.

Fysiker David Chandler demonstrerede dette i en billede-for-billede-analyse af nordtårnets kollaps. Han viste, at taglinjen sænkede sig med en hastighed svarende til cirka to tredjedele af tyngdeaccelerationen — hvilket betyder, at cirka en tredjedel af tyngdeenergien blev forbrugt i ødelæggelsen af bygningen nedenunder. Selvom det ikke var absolut frit fald (som med Building 7), betyder den næsten frit falds hastighed, at størstedelen af den strukturelle modstand var blevet fjernet af noget andet end den faldende øverste sektion.

Tårnene kollapsede ikke blot. De eksploderede. Slow-motion-optagelser viser massive udkastninger af materiale — stål, beton og murbrokker — der skyder horisontalt ud fra bygningerne godt under kollapsfronten, undertiden 20 eller 30 etager under ødelæggelsespunktet. Disse udkastninger kan ikke forklares af lufttryk fra pandekage-effekten på etagerne. Udkastningerne var retningsbestemte, kraftfulde og sekventielle — konsistent med detonation.

Over 2.500 arkitekter og ingeniører har underskrevet petitionen fra Architects & Engineers for 9/11 Truth (AE911Truth), der opfordrer til en ny efterforskning af kollapsen af alle tre World Trade Center-bygninger. Det er ikke marginale figurer. Det er autoriserede fagfolk, hvis karrierer afhænger af at forstå strukturel fysik. Deres holdning, formuleret i talrige tekniske artikler, er, at de observerede kollapser er uforenelige med brandinduceret svigt og konsistente med kontrolleret nedrivning.

Svaret fra etablissementet har ikke været at tilbagevise deres analyse med overlegen fysik. Det har været at nægte at engagere sig i den. NIST afviste at teste for sprængstofresiduer. Da de blev spurgt hvorfor, udtalte de, at test for sprængstoffer "ikke var en del af efterforskningen." De forklarede ikke, hvorfor den mest oplagte hypotese — givet de observerede fysiske beviser — var udelukket fra efterforskningen, før den begyndte.

Tvillingetårnene var designet til at overleve det, der skete med dem. De stod, stabile, med håndterbare brande, med brandmænd på vej op til nedslagszonerne. Og så blev de ødelagt — totalt, hurtigt, symmetrisk og med en voldsomhed, der omdannede 200.000 tons beton til støv.

Spørgsmålet er ikke, om de faldt. Spørgsmålet er, hvad der fik dem til at falde. Og det officielle svar — brand svækkede gitterdragerne — overlever ikke kontakten med beviserne.

## Kapitel 7 — Pentagon

Klokken 9:37 den 11. september ramte noget Pentagon — USA's forsvarsministeriums hovedkvarter, verdens mest overvågede bygning. American Airlines Flight 77, en Boeing 757 med et vingefang på 38 meter, en længde på 47 meter og en vægt på cirka 127 tons fuldt lastet, siges at have ramt bygningens vestlige facade i jordhøjde efter at have udført en 330-graders nedadgående spiraldrejning.

Spørgsmålene begynder med indflyvningen.

Flight 77 forlod Dulles Airport klokken 8:20. Det blev kapret et sted over Ohio og vendte tilbage mod Washington, D.C. Flyet blev sporet på radar intermitterende — med en bemærkelsesværdig periode, hvor det forsvandt helt fra radarskærmene. Da det dukkede op igen, var det på vej mod Pentagon.

Den endelige indflyvning, som beskrevet i den officielle beretning, er den vanskeligste flyvemanøvre, der tilskrives nogen af den 11. septembers fly. Flyet steg ned fra cirka 2.100 meters højde, udførte en 330-graders drejning med uret — en drejning, der dækkede cirka 5,6 kilometer, mens det faldt hundredvis af meter i højde — og nivellerede derefter ud i jordhøjde for at ramme Pentagons første etage. Flyet væltede angiveligt lygtepæle langs sin bane og ramte bygningen med cirka 850 km/t.

Hani Hanjour, identificeret som piloten, havde i alt cirka 600 flyvetimer, størstedelen i enmotors propelfly. Hans flyinstruktører beskrev ham som inkompetent. Marcel Bernard, chefflyinstruktør ved Freeway Airport i Bowie, Maryland, hvor Hanjour forsøgte at leje en Cessna 172 i august 2001, fortalte journalister, at Hanjours færdigheder var så ringe, at instruktørerne nægtede at leje ham flyet. Det var tre uger, før han angiveligt fløj en Boeing 757 ind i Pentagon med præcisionen af en kunstflyvningspilot.

Danielle O'Brien, en flyveleder ved Dulles indflyvningskontrol, sporede det indkommende fly på radar og udtalte senere: "Hastigheden, manøvredygtigheden, den måde han drejede på, vi troede alle i radarrummet — alle os erfarne flyveledere — at det var et militærfly."

Skaderne på Pentagon rejser yderligere spørgsmål.

Det oprindelige hul i bygningens facade, før de øverste etager kollapsede cirka 30 minutter senere, var cirka 23 meter bredt og 7,5 meter højt. En Boeing 757 har et vingefang på 38 meter og en halehøjde på 13,4 meter. Hullet var væsentligt mindre end det fly, der angiveligt forårsagede det.

Hvor var vingerne? En Boeing 757's vinger indeholder brændstoftankene og er blandt flyets mest massive strukturelle komponenter. De strækker sig 19 meter ud fra hver side af skroget. Den officielle forklaring er, at vingerne foldede sig tilbage ved nedslaget og blev trukket ind i bygningen. Men fotografier taget, før facaden kollapsede, viser området umiddelbart ved siden af nedslagshullet stort set intakt — vinduer ubeskadigede, kalkstens-facade ubeskadiget — præcis de steder, hvor vingerne ville have ramt.

Hvor var vraget? En Boeing 757 indeholder to Rolls-Royce RB211-motorer, hver vejende cirka 6 tons, lavet af titanium og højtemperaturlegeret stål. Disse motorer er blandt de mest holdbare komponenter på noget fly — designet til at modstå ekstrem varme og mekanisk belastning. De er stort set uforgængelige i et styrt. Ved Pentagon var intet identificerbart motorvrag synligt på nogen af de fotografier, der blev frigivet til offentligheden. En enkelt, lille turbinekomponent blev fotograferet inde i bygningen, men den var alt for lille til at stamme fra en RB211-motor. Den var mere konsistent med motoren fra et mindre fly eller et krydsermissil.

Hvor var passagererne? Den officielle beretning fastslår, at alle 64 personer om bord på Flight 77 blev dræbt ved nedslaget, og at deres rester blev fundet og identificeret gennem DNA-analyse. Alligevel blev nedslaget beskrevet som så voldsomt, at flyet i det væsentlige gik i opløsning — motorer, vinger, skrog og hale alt sammen ødelagt eller absorberet ind i bygningen. Den selektive overlevelse af identificerbart DNA under forhold, der udslettede titaniummotorer, er aldrig blevet overbevisende forklaret.

Pentagon er den mest overvågede bygning på planeten. Dusinvis af sikkerhedskameraer dækker alle vinkler af ydersiden. Den 11. september konfiskerede FBI overvågningsoptagelser fra den nærliggende Citgo-tankstation, Sheraton Hotel og Virginia Department of Transportation — som alle havde kameraer med udsigt til Pentagons nedslagsområde. Disse optagelser er aldrig blevet frigivet.

I 2006, efter års anmodninger under Freedom of Information Act, frigav forsvarsministeriet fem billeder af optagelser fra et Pentagon-parkeringsplads sikkerhedskamera. Billederne er af så lav kvalitet, at de viser lidt mere end en utydelig sløring efterfulgt af en eksplosion. De viser ikke tydeligt en Boeing 757. I en bygning dækket af dusinvis af sikkerhedskameraer i høj kvalitet har regeringen kun frigivet fem billeder af dårlig kvalitet fra et enkelt kamera.

Hvis en Boeing 757 ramte Pentagon, ville frigivelse af overvågningsoptagelserne bevise det endegyldigt og bringe alle skeptikere til tavshed. Den fortsatte undertrykkelse af disse optagelser er i sig selv et bevis. Ikke bevis på, hvad der ramte Pentagon — men bevis på, at hvad end der ramte Pentagon, er noget, regeringen ikke ønsker, at offentligheden skal se.

Skadesbanen inde i bygningen tilføjer endnu et lag af kompleksitet. Det objekt, der ramte Pentagon, trængte gennem tre af bygningens fem koncentriske ringe og skabte et nogenlunde cirkulært udganghul på cirka 3,7 meter i diameter i C-ringens væg. Dette udgangshul er glat, cirkulært og konsistent med en formladning eller et hærdet penetrerende sprænghoved — ikke med næsen på et kommercielt fly, der er lavet af let kompositmateriale designet til at være aerodynamisk, ikke til at gennemtrænge armeret beton.

Den sektion af Pentagon, der blev ramt — Wedge 1 — var den eneste sektion af bygningen, der for nylig var blevet renoveret med eksplosionssikre vinduer, Kevlar-forstærkede vægge og brandresistent konstruktion. Det var også sektionen med færrest beboere den 11. september — mange kontorer var stadig ubesatte efter renoveringen. Af de 125 Pentagon-ansatte, der blev dræbt, var mange civile revisorer og budgetanalytikere — netop de mennesker, der kunne have efterforsket de 2,3 billioner dollars i udokumenterede transaktioner, som forsvarsminister Donald Rumsfeld offentligt havde annonceret dagen forinden, den 10. september 2001.

Tilfældigheden er overvældende. 2,3 billioner dollars, der ikke kan gøres rede for, annonceres. Næste dag ødelægges præcis den sektion af Pentagon, der husede arkiverne og personalet, der efterforskede disse finansielle uregelmæssigheder. Historien forsvinder fuldstændigt fra den offentlige diskussion, begravet under den 11. septembers lavine.

Pentagon er den mest beskyttede bygning i verden. Den ligger i hjertet af det amerikanske militære establishment, omgivet af de mest sofistikerede luftforsvarssystemer på planeten. Andrews Air Force Base, hjemsted for jagereskadrer med ansvar for at forsvare hovedstaden, er 16 kilometer væk. Alligevel — mere end 30 minutter efter det stod klart, at kaprede fly blev brugt som våben — efter at begge tårne var blevet ramt — opfangede intet militærfly det objekt, der nærmede sig Pentagon.

Noget ramte Pentagon den 11. september. Spørgsmålet om, hvad det var, forbliver, mere end to årtier senere, bevidst ubesvaret. Beviserne, der ville løse spørgsmålet, eksisterer. De er i regeringens hænder. De er ikke blevet frigivet. Drag dine egne slutninger om hvorfor.

## Kapitel 8 — Shanksville

United Airlines Flight 93, en Boeing 757-222, lettede fra Newark International Airport klokken 8:42 den 11. september med kurs mod San Francisco. Det medførte 37 passagerer, 7 besætningsmedlemmer og — ifølge den officielle beretning — fire flykaprere. Cirka klokken 9:28 blev flyet kapret. Passagererne, der havde erfaret om de andre angreb gennem telefonopkald til familiemedlemmer, forsøgte at generobre flyet. Klokken 10:03 styrtede flyet ned i en genvunden stribemine nær Shanksville, Pennsylvania.

Det her er den heroiske fortælling om Flight 93 — flyet, hvor passagererne kæmpede tilbage, hvor almindelige amerikanere stormede cockpittet og forhindrede flyet i at nå sit mål i Washington, D.C. Udtrykket "Let's roll," tilskrevet passageren Todd Beamer, blev et nationalt kampråb. Det er en historie om mod, og modet hos de passagerer, der modsatte sig deres flykaprere, bør ikke forringes af de spørgsmål, der følger.

Men selve styrtstedet kræver undersøgelse.

Da de første indsatsstyrker ankom til styrtstedet nær Shanksville, fandt de et rygende krater i en åben mark. Krateret var cirka 9 til 12 meter langt, 4,5 meter bredt og 3 meter dybt. Det var i det væsentlige hele styrtstedet.

Der var intet fly.

En Boeing 757 er 47 meter lang med et vingefang på 38 meter. Den vejer cirka 127 tons fuldt lastet. Når et kommercielt fly af denne størrelse rammer jorden, selv ved høj hastighed, producerer det vragdele — massive, identificerbare vragdele. Vinger. Motorer. Skrogsektioner. Halesektion. Understel. Sæder. Bagage. Lig.

Ved Shanksville var intet af dette synligt. Wally Miller, Somerset Countys retsmediciner, ankom til stedet og fortalte senere journalister: "Jeg holdt op med at være retsmediciner efter cirka 20 minutter, fordi der ikke var nogen lig der." Han uddybede: "Det lignede, at nogen bare havde smidt en bunke metal ned fra himlen. Det var det mærkeligste. Der var intet, der lignede et fly."

Ernie Stull, borgmester i Shanksville, udtalte til et tysk tv-hold: "Nej, der var intet. Intet stort overhovedet."

FBI-agent Wells Morrison, del af bevisindsamlingsholdet, udtalte senere, at det største stykke fly, der blev fundet på stedet, var en skrogsektion på størrelse med en telefonbog.

Den officielle forklaring er, at flyet ramte jorden med cirka 905 km/t i en 40-graders vinkel og i det væsentlige begravede sig selv i den bløde, genvundne minejord. Nedslagets energi drev ifølge denne beretning flyet ned i jorden så fuldstændigt, at der kun var lidt overfladevrag tilbage.

Den her forklaring er uden fortilfælde i flyulykkesefterforskning. Kommercielle flystyrt — selv højhastighedsstyrt — producerer identificerbare vragrester. USAir Flight 427's styrt nær Pittsburgh, Pennsylvania, i 1994 fandt sted ved cirka 480 km/t i et næsten lodret dyk. Styrtstedet viste massive vragrester — motorer, vingesektioner, skrogstykker, personlige ejendele. Swissair Flight 111's styrt i Atlanterhavet ud for Nova Scotia i 1998 ved cirka 555 km/t producerede over to millioner stykker identificerbart vrag, der blev bjærget fra havbunden.

Men Flight 93, bliver vi fortalt, forsvandt simpelthen ned i jorden.

Der er yderligere anomali. Vragdele fra Flight 93 blev fundet op til tretten kilometer fra styrtstedet. En motor, der vejede cirka et ton, blev fundet over halvanden kilometer fra krateret. Poststykker, personlige ejendele og letvægtsvragdele blev fundet i byen New Baltimore, cirka tretten kilometer væk. Vindspredning kan forklare letvægtsvragdele over moderate afstande, men en motor på et ton flyver ikke halvanden kilometer fra et nedslagskrater på grund af vind.

Vragdele spredt over kilometer er konsistent med et fly, der går i stykker i luften — ikke med et fly, der begraver sig selv intakt i en mark. Et fly, der går i opløsning i stor højde på grund af et missilnedslag eller strukturelt svigt, spreder vragdele over et bredt område langs sin flyvebane. Et fly, der styrter intakt ned i jorden med 905 km/t, spreder ikke sine motorer halvanden kilometer væk.

Flere vidner i Shanksville-området rapporterede at have hørt en eksplosion og set flyet gå i stykker, før det ramte jorden. Flere rapporterede at have set et andet, mindre fly — beskrevet som en hvid militær-lignende jet — i nærheden umiddelbart før og efter styrtet. Disse vidner blev interviewet af lokale medier i timerne efter styrtet. Deres beretninger blev efterfølgende ignoreret af de nationale medier og blev ikke adresseret i 9/11-kommissionens rapport.

Militæret benægtede oprindeligt, at noget fly var i nærheden af Flight 93. Senere anerkendte regeringen, at et C-130H fragtfly var i nærheden, omdirigeret fra sin oprindelige flyvebane. Den givne forklaring var, at C-130'eren blev bedt om at observere det kaprede fly, men ikke var bevæbnet og ikke angreb det.

Spørgsmålet om, hvorvidt Flight 93 blev skudt ned, er blevet rejst af talrige efterforskere. Beviserne — fraværet af intakt vrag på styrtstedet, vragdelene spredt over kilometer, vidneberetningerne om et brud i luften, tilstedeværelsen af militære fly — er konsistente med et nedskydning. Hvis Flight 93 blev skudt ned af militæret, ville det betyde, at den officielle fortælling — den heroiske historie om passagerer, der stormede cockpittet — i det mindste er ufuldstændig. Passagererne kan sagtens have kæmpet tilbage. Men flyet kan være blevet bragt ned af et missil, ikke af kampen i cockpittet.

Dette ville ikke formindske passagerernes mod. Hvis de kæmpede tilbage, var de helte uanset hvad der i sidste ende bragte flyet ned. Men det ville betyde, at regeringen løj om omstændighederne — og derefter brugte løgnen til at konstruere en fortælling om civil heltemod, der tjente et politisk formål.

Krateret ved Shanksville er et fravær. Det er stedet, hvor et 127-tons fly angiveligt forsvandt ned i jorden og efterlod næsten intet. Det er et af de mest stramt kontrollerede steder i den 11. septembers arkiv. De beviser, der blev indsamlet, blev udelukkende indsamlet af FBI. Uafhængige efterforskere fik ikke adgang. Stedet blev hurtigt fyldt op, og et mindesmærke blev opført over det.

Hvad der er begravet ved Shanksville — bogstaveligt og billedligt — er et spørgsmål, der aldrig har fået et offentligt svar.

## Kapitel 9 — Støvet

World Trade Center-tårnenes kollapser producerede et fænomen, som den officielle fortælling aldrig tilstrækkeligt har adresseret: støvet. Hundredtusindvis af tons beton, glas, gips og byggematerialer blev pulveriseret til et fint pulver, der dækkede Lower Manhattan i en tyk grå sky. Dette støv lagde sig på enhver overflade inden for en radius af kilometer. Det fyldte lungerne på de første indsatsstyrker. Det trængte ind i beboernes lejligheder. Det dækkede gaderne, bilerne, brandbilerne, ligene.

Støvet er bevis. Det er fysisk, kemisk bevis, der er blevet indsamlet, analyseret og — delvist — undertrykt.

I 2009 offentliggjorde Dr. Niels Harrit, professor i kemi ved Københavns Universitet, sammen med otte medforfattere, en fagfællebedømt artikel i The Open Chemical Physics Journal med titlen "Active Thermitic Material Discovered in Dust from the 9/11 World Trade Center Catastrophe." Artiklen rapporterede opdagelsen af rød-grå chips i flere støvprøver indsamlet uafhængigt fra forskellige lokationer i Lower Manhattan på dagen for angrebene og i dagene efter.

De rød-grå chips udviste, da de blev underkastet differentiel scanning-kalorimetri (DSC), en skarp eksoterm reaktion ved cirka 430 grader Celsius — en temperatur konsistent med antændingspunktet for nanotermit. Reaktionen producerede smeltede jernmikrokugler, som er signaturproduktet af en termitreaktion: aluminiumspulver, der reagerer med jernoxid for at producere smeltet jern og aluminiumoxid.

Studiet analyserede støvprøver indsamlet af fire forskellige personer fra fire forskellige lokationer. Hver prøve var indsamlet uafhængigt, opbevaret uafhængigt og leveret til forskningsholdet gennem separate beviskæder. Alle fire prøver indeholdt de samme rød-grå chips. Sandsynligheden for, at identisk fremmedmateriale optræder i uafhængigt indsamlede prøver fra forskellige lokationer, er ubetydelig, medmindre materialet var bredt distribueret i murbrokkerne.

Termit er en velkendt brandstiftende forbindelse brugt i både industrielle anvendelser og militær nedrivning. Nanotermit — undertiden kaldet supertermit eller sol-gel-termit — er en mere avanceret formulering, hvor aluminium- og jernoxidpartiklerne er konstrueret i nanoskala, hvilket dramatisk øger reaktionshastigheden og energiudbyttet. Nanotermit er ikke kommercielt tilgængeligt. Dets produktion kræver sofistikerede laboratorieanlæg. Det er primært blevet forsket i og udviklet af militære og forsvarsorganisationer, herunder United States Army Research Laboratory og Lawrence Livermore National Laboratory.

Tilstedeværelsen af nanotermit i World Trade Center-støvet er ikke konsistent med noget kendt byggemateriale, kontormøbel eller flykomponent. Det er konsistent med brugen af avanceret brand- eller sprængstofmateriale.

Harrit-studiet er blevet kritiseret — men det er ikke blevet tilbagevist. Ingen fagfællebedømt artikel er blevet publiceret, der replikerer analysen og når en anden konklusion. Ingen alternativ forklaring på de rød-grå chips er blevet demonstreret gennem laboratorietest. Studiet forbliver, over et årti efter offentliggørelsen, den eneste fagfællebedømte kemiske analyse af World Trade Center-støvet, der tester for tilstedeværelsen af energetiske materialer.

NIST testede ikke for termit eller nogen anden form for sprængstofresiduer. Da de blev spurgt hvorfor, udtalte NIST's talsperson Michael Newman i 2007, at test for sprængstoffer "ikke nødvendigvis ville have været afgørende." Dette er en bemærkelsesværdig udtalelse. Standardprotokollen ved enhver brandefterforskning, der involverer en mistænkt eksplosion, er at teste for sprængstofresiduer. Det er det mest basale retsmedicinske skridt. NIST valgte ikke at tage det.

Støvet fortæller også en anden historie — historien om det smeltede stål.

I uger efter den 11. september registrerede varme punkter i murbrokkedyngen ved Ground Zero temperaturer over 815 grader Celsius — langt over den maksimale temperatur for kulbrintebrande. Den 11. oktober 2001 — en hel måned efter angrebene — registrerede NASA's AVIRIS termiske billedsystem, monteret på et højdefly, overfladetemperaturer ved Ground Zero over 725 grader Celsius. Under overfladen var temperaturerne utvivlsomt højere.

Flere øjenvidner — brandmænd, bygningsarbejdere og bjærgningspersonale — rapporterede at have set smeltet stål i murbrokkedyngen. Peter Tully, præsident for Tully Construction, der havde kontrakt på at fjerne murbrokker fra Ground Zero, udtalte, at hans arbejdere stødte på "kanaler og bjælker, der var blevet reduceret til smeltet stål" i ruinerne. Leslie Robertson, den konstruktionsingeniør, der designede tårnene, udtalte, at "mængder af smeltet stål blev fundet i bunden af elevatorskaterne i hovedtårnene, syv niveauer nede."

Mark Loizeaux, præsident for Controlled Demolition Inc. — det firma, der blev hyret til at overvåge oprydningen af Ground Zero — bekræftede tilstedeværelsen af "mængder af smeltet stål fundet i bunden af dyngen." Betydningen af denne bekræftelse bør ikke overses: præsidenten for verdens førende nedrivningsfirma bekræftede tilstedeværelsen af smeltet stål på et sted, hvor der officielt ikke var foregået nogen nedrivning.

Jetbrændstof kan ikke producere smeltet stål. Kontorbrande kan ikke producere smeltet stål. Den maksimale temperatur, der kan opnås ved at brænde jetbrændstof i fri luft, er cirka 1.000 grader Celsius. Stål smelter ved cirka 1.510 grader Celsius. De 500 graders forskel mellem den maksimale brandtemperatur og stålets smeltepunkt kan ikke overbygges af nogen mekanisme, der er konsistent med den officielle forklaring.

Termit kan producere smeltet stål. En termitreaktion når temperaturer over 2.500 grader Celsius — mere end tilstrækkeligt til at smelte konstruktionsstål og til at fortsætte med at brænde under murbrokker i et iltfattigt miljø i uger. De vedvarende underjordiske brande ved Ground Zero, som ikke blev slukket før december 2001 — 99 dage efter angrebene — er konsistente med den langsomme forbrænding af resterende termitisk materiale. De er ikke konsistente med kontorbrande, som ville være blevet kvalt af iltmangel under murbrokkedyngen og hurtigt slukket.

Jernmikrokuglerne fundet i støvet er måske det mest sigende bevis. United States Geological Survey (USGS) gennemførte sin egen analyse af World Trade Center-støvet og dokumenterede tilstedeværelsen af jernrige mikroskugler — bittesmå kugler af jern, der dannes, når smeltet jern produceres og spredes i fine dråber, der størkner, når de køler af. USGS-rapporten dokumenterede disse mikroskugler uden kommentar til deres betydning. Jernmikrokugler er et signaturprodukt af termitreaktioner. De produceres ikke af kontorbrande eller kulbrinteforbrænding.

RJ Lee Group, et miljøkonsulentfirma hyret til at analysere støvet til dekontamineringen af Deutsche Bank-bygningen, dokumenterede også jernmikrokugler i World Trade Center-støvet og bemærkede, at de udgjorde cirka 5,87% af støvet målt efter vægt. Deres rapport udtalte, at støvets sammensætning var anderledes end, hvad man ville forvente fra en normal bygningskollaps. Jernmikrokuglerne, bemærkede rapporten, var en karakteristisk egenskab ved World Trade Center-støvet.

Næsten seks procent af støvet bestod af bittesmå kugler af tidligere smeltet jern. Dette jern var blevet smeltet, spredt og størknet. Kontorbrande smelter ikke jern. Jetbrændstof smelter ikke jern. Noget ved World Trade Center producerede temperaturer tilstrækkelige til at smelte jern og producerede det i mængder store nok til, at de resulterende mikroskugler udgjorde næsten seks procent af alt støvet i murbrokkerne.

Beviserne er i støvet. De er blevet indsamlet. De er blevet analyseret. De er blevet publiceret i fagfællebedømte tidsskrifter. De er blevet dokumenteret af USGS og af uafhængige miljøkonsulenter. De er ikke blevet tilbagevist.

De er kun blevet ignoreret.


# Del III — Aktørerne

## Kapitel 10 — Project for a New American Century

I september 2000 — et år før angrebene — offentliggjorde en Washington-tænketank kaldet Project for a New American Century (PNAC) et 90-siders dokument med titlen "Rebuilding America's Defenses: Strategies, Forces, and Resources for a New Century." Dokumentet fremlagde en omfattende plan for amerikansk global militær dominans i det 21. århundrede. Det opfordrede til massive stigninger i forsvarsudgifterne, udviklingen af nye våbensystemer, udvidelsen af amerikanske militærbaser verden over og fremskydning af amerikansk magt ind i Mellemøsten og Centralasien.

På side 51 i det dokument skrev forfatterne: "Desuden vil transformationsprocessen, selv hvis den medfører revolutionær forandring, sandsynligvis være lang, fraværet af en katastrofal og katalyserende begivenhed — som et nyt Pearl Harbor."

Et år senere fik de præcis, hvad de beskrev.

PNAC var ikke en marginalgruppe. Dets medlemsliste læses som en fortegnelse over George W. Bush-administrationen. De stiftende underskrivere og medlemmer inkluderede Dick Cheney (vicepræsident), Donald Rumsfeld (forsvarsminister), Paul Wolfowitz (viceforsvarsminister), Jeb Bush (guvernør i Florida, præsidentens bror), Lewis "Scooter" Libby (stabschef for vicepræsidenten), Elliott Abrams (Nationalt Sikkerhedsråd), Dov Zakheim (Pentagons regnskabschef), John Bolton (viceminister for udenrigsanliggender), Richard Perle (formand for Defense Policy Board) og William Kristol (formand for PNAC og redaktør af The Weekly Standard).

Det var ikke observatører af amerikansk politik. De var amerikansk politik. De skrev tegningen, og derefter besatte de de magtpositioner, der var nødvendige for at eksekvere den.

"Rebuilding America's Defenses" opfordrede ikke blot til øgede militærudgifter. Det identificerede specifikke regioner, der krævede amerikansk militær intervention. Irak blev navngivet som et primært mål — ikke på grund af masseødelæggelsesvåben (som ville blive den offentlige retfærdiggørelse to år senere), men på grund af dets strategiske position i Mellemøsten og dets oliereserver. Dokumentet identificerede også Iran, Syrien og Nordkorea som udfordringer for amerikansk hegemoni. Det opfordrede til udvikling af en ny generation af atomvåben, udsendelse af missilforsvarssystemer og etablering af permanente amerikanske militærbaser i Den Persiske Golf-regionen.

Dokumentet var eksplicit: den amerikanske offentlighed ville ikke støtte denne transformation under normale omstændigheder. Den politiske vilje til massiv militær ekspansion, accepten af præventiv krig som doktrin, tolerancen for permanent global militær udsendelse — intet af dette var opnåeligt i fredstid. Noget ville være nødt til at ændre sig. Noget katalytisk. Noget katastrofalt.

PNAC blev grundlagt i 1997 af William Kristol og Robert Kagan. Dets principerklæring, offentliggjort den 3. juni 1997, opfordrede til "en Reagansk politik med militær styrke og moralsk klarhed" og argumenterede for, at Amerika måtte "øge forsvarsudgifterne betydeligt" og "udfordre regimer, der er fjendtlige over for vores interesser og værdier." Erklæringen var underskrevet af Cheney, Rumsfeld, Wolfowitz, Jeb Bush og andre, der ville komme til at dominere den næste administration.

I januar 1998 sendte PNAC et brev til præsident Clinton, der opfordrede til fjernelse af Saddam Hussein fra magten i Irak. Brevet var underskrevet af Rumsfeld, Wolfowitz, Perle, Abrams, Bolton og andre. Den erklærede retfærdiggørelse var Iraks påståede besiddelse af masseødelæggelsesvåben og dets trussel mod regional stabilitet. Clinton handlede ikke på anbefalingen. Tre år senere kontrollerede underskriverne af det brev Det Hvide Hus, Pentagon og det Nationale Sikkerhedsråd — og de havde deres "nye Pearl Harbor."

Udtrykket "nyt Pearl Harbor" er ikke metaforisk. Pearl Harbor — det japanske angreb den 7. december 1941 — var den begivenhed, der transformerede den amerikanske offentlige mening fra isolationisme til interventionisme natten over. Før Pearl Harbor var flertallet af amerikanere imod at gå ind i Anden Verdenskrig. Efter Pearl Harbor fordampede modstanden. Angrebet leverede den følelsesmæssige og politiske retfærdiggørelse for total krig. Det var, i PNAC's præcise sprog, en "katastrofal og katalyserende begivenhed," der muliggjorde en komplet transformation af den amerikanske strategiske holdning.

Historikere har længe debatteret, om Roosevelt-administrationen havde forhåndskendskab til Pearl Harbor-angrebet og tillod det at finde sted for at bringe Amerika ind i krigen. Beviserne er substantielle: amerikansk efterretning havde brudt japanske diplomatiske koder, Stillehavsflåden var koncentreret i en usædvanligt sårbar formation, og advarsler fra flere kilder blev ignoreret eller undertrykt. Om Pearl Harbor blev "tilladt" eller "arrangeret" er stadig debatteret. At det blev udnyttet — brugt til maksimal politisk effekt — debatteres ikke af nogen.

PNAC forstod denne dynamik eksplicit. De skrev det ned. De offentliggjorde det. De fortalte verden, at deres dagsorden krævede et Pearl Harbor. Og da de fik et, eksekverede de deres dagsorden med præcision: massive stigninger i forsvarsudgifter, præventiv krig i Irak, permanente militærbaser i Mellemøsten, Patriot Act, Department of Homeland Security og den globale Krig mod Terror.

Spørgsmålet er ikke, om PNAC's dagsorden blev implementeret efter den 11. september. Det blev den — fuldstændigt og systematisk. Spørgsmålet er, om den begivenhed, de beskrev som nødvendig for deres dagsordens implementering, var et tilfælde eller en komponent i en plan.

PNAC lukkede sine kontorer i 2009, sin mission fuldført. Dets medlemmer havde besat de højeste magtpositioner, eksekveret de politikker, de havde beskrevet, og omformet den amerikanske sikkerhedsstat nøjagtigt som deres dokument forestillede sig. Det "nye Pearl Harbor" havde tjent sit formål.

## Kapitel 11 — Efterretningsadvarslerne

Den officielle fortælling om den 11. september hviler på en grundlæggende påstand: angrebene var en overraskelse. Efterretningstjenesterne formåede ikke at opdage komplottet. Systemet brød sammen. Prikkerne blev ikke forbundet. Dette var den "efterretningssvigt," som 9/11-kommissionen var designet til at efterforske, og som den konkluderede var resultatet af institutionel fragmentering, dårlig kommunikation og bureaukratisk inerti.

Beviserne fortæller en anden historie. Beviserne viser, at efterretningsfællesskabet ikke undlod at opdage komplottet. Det opdagede komplottet gentagne gange, fra flere retninger, over en periode på år. Komplottet blev ikke overset. Det blev tilladt.

Advarslerne begyndte år før angrebene.

I 1995 opdagede filippinsk politi i en operation kendt som Operation Bojinka et komplot af Ramzi Yousef (der havde bombet World Trade Center i 1993) og Khalid Sheikh Mohammed om at kapre kommercielle fly og flyve dem ind i bygninger i USA. Målene inkluderede World Trade Center, Pentagon, CIA's hovedkvarter og Sears Tower. Detaljerne om dette komplot blev leveret til FBI af filippinsk efterretningstjeneste. FBI anerkendte at have modtaget informationen.

I 1999 producerede National Intelligence Council, et organ inden for CIA, en rapport med titlen "Sociology and Psychology of Terrorism: Who Becomes a Terrorist and Why?" Rapporten fastslog, at al-Qaeda-operatører kunne "kapre et kommercielt fly og smadre det ind i Pentagon, CIA's hovedkvarter eller Det Hvide Hus."

I 2000 sporede CIA to mænd — Nawaf al-Hazmi og Khalid al-Mihdhar — der senere ville blive identificeret som Flight 77-flykaprere. CIA vidste, at de havde deltaget i et planlægningsmøde for USS Cole-bombningen i Kuala Lumpur, Malaysia, i januar 2000. CIA fotograferede dem ved mødet. CIA vidste, at de havde fået amerikanske visa og var indrejst i USA. CIA underrettede ikke FBI. De satte dem ikke på nogen overvågningsliste. De informerede ikke immigrationsmyndighederne. Al-Hazmi og al-Mihdhar boede åbent i San Diego, brugte deres rigtige navne og lejede en lejlighed af en FBI-informant. De var synlige, sporbare og kendte — og de blev ladt i fred.

CIA's undladelse af at informere FBI om al-Hazmi og al-Mihdhar er en af de mest kritiske kendsgerninger i hele den 11. septembers arkiv. Mark Rossini og Doug Miller, to FBI-agenter udstationeret til CIA's Bin Laden-enhed, forsøgte at underrette FBI om de to mænd. De blev blokeret. Deres overordnede ved CIA, Tom Wilshire, beordrede dem til ikke at videregive informationen. Da Miller udarbejdede et formelt kabel til FBI's hovedkvarter, blev det dræbt af CIA, før det kunne sendes.

Rossini udtalte senere: "Jeg blev fortalt, 'Dette er ikke en sag for FBI.' CIA vidste, at de her fyre var i landet. De vidste, de var farlige. Og de ville ikke lade os fortælle det til Bureau."

I foråret og sommeren 2001 intensiveredes advarslerne til et alarmerende niveau.

George Tenet, direktør for Central Intelligence, vidnede senere om, at efterretningssystemet "blinkede rødt" i sommeren 2001. Richard Clarke, Det Hvide Hus' antiterrorkoordinator, indkaldte til presserende møder gennem juni og juli og advarede om, at et stort al-Qaeda-angreb var forestående. Han beskrev sine bestræbelser på at få opmærksomhed fra højtstående administrationsembedsmænd — særligt Condoleezza Rice og Donald Rumsfeld — som en "hår i brand"-situation. Han var ude af stand til at opnå et møde med principaludvalget indtil den 4. september 2001 — en uge før angrebene.

Den 6. august 2001 modtog præsident Bush en Presidential Daily Briefing (PDB) på sin ranch i Crawford, Texas. PDB'en havde titlen "Bin Ladin Determined to Strike in US." Briefingen fastslog, at al-Qaeda-medlemmer var i USA, at FBI havde opdaget "mønstre af mistænkelig aktivitet i dette land konsistent med forberedelser til flykapringer eller andre typer angreb," og at bin Laden ønskede at angribe USA direkte.

Bushs svar, som rapporteret af journalist Ron Suskind: "Godt. Du har dækket din røv nu."

De udenlandske efterretningstjenester var endnu mere eksplicitte. Mellem januar og september 2001 leverede regeringerne i mindst elleve lande advarsler til USA om et forestående al-Qaeda-angreb: Israel, Jordan, Egypten, Tyskland, Frankrig, Italien, Storbritannien, Rusland, Marokko, Tyrkiet og Afghanistan.

Den russiske efterretningstjeneste advarede om, at 25 trænede operatører var blevet udpeget til selvmordsangreb mod amerikanske mål, med specifik omtale af flykapringer af kommercielle fly. Israelsk efterretningstjeneste, gennem Mossad, leverede en liste over 19 operatører, der boede i USA, og som planlagde en stor operation. Denne liste — leveret måneder før angrebene — inkluderede fire af de eventuelle flykaprere ved navn.

Egyptens præsident Hosni Mubarak udtalte offentligt, at egyptisk efterretningstjeneste havde advaret USA om et al-Qaeda-komplot, der involverede flyangreb. Jordans efterretningstjeneste, GID, opsnappede kommunikation, der indikerede, at en stor operation — med kodenavnet "Det Store Bryllup" — var i de afsluttende planlægningsfaser.

FBI-specialagent Robert Wright, der arbejdede i Bureauets kontor i Chicago, efterforskede et terrorfinansieringsnetværk knyttet til saudiske penge. Han identificerede forbindelser, der førte til personer, der senere ville blive knyttet til den 11. septembers komplot. Wright blev beordret af FBI's hovedkvarter til at stoppe efterforskningen. Da han protesterede, blev han truet med retsforfølgelse under Intelligence Identities Protection Act, hvis han afslørede, hvad han havde fundet. Han holdt en tårevædet pressekonference i 2002, hvor han udtalte, at FBI's hovedkvarter havde blokeret hans efterforskning, og at Bureau bar direkte ansvar for sin manglende evne til at forhindre angrebene.

FBI-agent Coleen Rowley, der arbejdede i Minneapolis-kontoret, indsendte et detaljeret memorandum, der beskrev, hvordan FBI's hovedkvarter havde blokeret efterforskningen af Zacarias Moussaoui — den såkaldte "20. flykaprer" — der var blevet arresteret i august 2001, efter at hans flyinstruktør rapporterede, at Moussaoui ønskede at lære at flyve et kommercielt fly, men ikke viste nogen interesse i at lære at lette eller lande. Minneapolis-kontoret anmodede om en FISA-kendelse til at gennemsøge Moussaouis ejendele. FBI's hovedkvarter afviste anmodningen og redigerede Rowleys ansøgning for at fjerne information, der ville have understøttet kendelsen. Rowley blev senere udnævnt til en af Time magazines Årets Personer i 2002 for sin whistleblowing.

FBI-informant Randy Glass, der havde samarbejdet med føderale myndigheder i en våbenhandelsaktion, rapporterede, at hans mål havde fortalt ham i 1999, at World Trade Center "ville falde." Glass rapporterede dette til sine FBI-kontakter og til senator Bob Grahams kontor. Han fik at vide, at informationen ville blive "taget hånd om." Det blev den ikke.

Mønstret er ikke et mønster af svigt. Svigt er tilfældigt — det producerer uensartede resultater. Hvad der skete før den 11. september var systematisk: enhver efterforskning, der bevægede sig mod komplottet, blev blokeret, enhver advarsel, der kunne have forhindret angrebene, blev ignoreret, og enhver agent, der pressede for hårdt, blev stoppet. Dette er ikke inkompetence. Inkompetence producerer ikke konsistent det samme resultat.

Efterretningstjenesterne fejlede ikke den 11. september. De lykkedes — med hvad end deres faktiske mission var.

## Kapitel 12 — Krigsøvelserne

Om morgenen den 11. september 2001 gennemførte det amerikanske militær en serie krigsøvelser og træningsmanøvrer. Dette er ikke bestridt. Det er dokumenteret i regeringsdokumenter, bekræftet af militære embedsmænd og anerkendt i 9/11-kommissionens rapport — selvom kommissionen gav det minimal opmærksomhed.

Øvelserne var ikke rutine. De var direkte relevante for de begivenheder, der udfoldede sig den morgen. Og deres effekt på militærets evne til at reagere på de virkelige angreb var, som minimum, katastrofal.

Mindst fem separate øvelser kørte samtidigt om morgenen den 11. september.

**Vigilant Guardian** var en NORAD-øvelse, der simulerede — specifikt — kaprede fly. Øvelsen indsatte falske radarspor (kendt som "injects") på skærmene hos NORAD-operatører, der simulerede netop det scenarie, der udspillede sig i virkeligheden. Da de virkelige flykapringer begyndte, var NORAD-personalet indledningsvist usikre på, om rapporterne var en del af øvelsen eller var virkelige. Den resulterende forvirring forsinkede det militære svar med kritiske minutter.

Oberst Robert Marr, kommandør for NORAD's Northeast Air Defense Sector (NEADS), udtalte senere, at da han modtog den første meddelelse om en flykapring fra FAA, var hans første reaktion: "Er det her virkelighed eller øvelse?"

Oberstløjtnant Dawne Deskins, NEADS' luftbårne kontrolofficer, beskrev den samme forvirring: "Vi blev fortalt af nogen, at det var en del af øvelsen."

**Vigilant Warrior** var en live-fly-øvelse med rigtige militærfly. Selvom dens præcise omfang forbliver klassificeret, betød dens eksistens, at militære aktiver — jagerfly, kommando- og kontrolressourcer — var afsat til en øvelse snarere end tilgængelige for virkelig respons.

**Northern Vigilance** havde udsendt NORAD's jagerfly fra det nordøstlige USA til Alaska og det nordlige Canada for at overvåge russiske bombeøvelser. Dette betød, at de luftforsvarsjagere, der normalt var ansvarlige for at beskytte den nordøstlige korridor — herunder New York og Washington — om morgenen den 11. september var blevet omplaceret tusindvis af kilometer væk.

**Tripod II** var en bioterrorismeøvelse planlagt til den 12. september ved Pier 92 i Manhattan. Øvelsen involverede FEMA, justitsministeriet og New York Citys Office of Emergency Management. Kommandoinfrastrukturen for denne øvelse — kommunikationsudstyr, kommandocentre, koordineringsprotokoller — var allerede på plads den 11. september. Denne forhåndsplacerede infrastruktur blev brugt som nødkommandocentral efter de faktiske angreb. Borgmester Giuliani flyttede til Pier 92 efter, at kollapsen af Building 7 ødelagde byens nødkommandocentral på 23. etage.

**Global Guardian** var en Strategic Command-øvelse, der simulerede atomkrigsscenarier. Den involverede National Military Command Center i Pentagon og ville have optaget de øverste militære kommunikationskanaler præcis, når disse kanaler var nødvendige for virkelig respons.

Den kumulative effekt af disse øvelser var systematisk at nedbryde militærets kapacitet til at reagere på de faktiske angreb. Jagerfly var i den forkerte position. Kommandokanaler var optaget af øvelsestrafik. Radarskærme viste falske spor, der blandede sig med virkelige. Det personale, der var ansvarligt for at forsvare det amerikanske luftrum, var forvirrede om, hvorvidt morgenens begivenheder var virkelige eller simulerede.

Den her forvirring var ikke et mindre proceduremæssigt problem. Den var afgørende. Standardproceduren for at opfange fly, der afviger fra deres flyvebane eller mister transponderkontakt, kræver, at der scrambles jagerfly fra den nærmeste flybase. Denne procedure var blevet eksekveret 67 gange i året forud for den 11. september — rutineopfangninger af fly, der var kommet ud af kurs eller havde mistet kommunikation. Den gennemsnitlige responstid var cirka 15 minutter.

Den 11. september blev intet fly opfanget. Flight 11 ramte nordtårnet klokken 8:46 — cirka 18 minutter efter at FAA mistede kontakten og 34 minutter efter, at flyets transponder blev slukket. Flight 175 ramte sydtårnet klokken 9:03. Flight 77 ramte Pentagon klokken 9:37 — næsten en time efter at det første nedslag havde gjort det klart, at kaprede fly blev brugt som våben. Flight 93 styrtede i Shanksville klokken 10:03.

I hvert tilfælde var det militære svar enten fraværende eller for sent. Jagerfly blev scrambled fra fjerne baser snarere end nærliggende. Piloter fik modstridende information om placeringen og antallet af kaprede fly. NORAD's respons var, efter enhver objektiv målestok, en komplet fiasko.

Eller en komplet succes, afhængigt af hvad målet var.

Sandsynligheden for, at flere militærøvelser, der simulerede det nøjagtige scenarie som de faktiske angreb, kørte samtidigt på nøjagtigt den morgen, angrebene fandt sted, er ikke nul — men den nærmer sig det. Øvelserne forhindrede ikke det militære svar. De lammede det. De skabte nøjagtigt de betingelser — forvirring, forsinkelse, fejlallokering af ressourcer — der ville sikre, at angrebene lykkedes.

Forsvarsminister Donald Rumsfeld havde autoriteten til at autorisere eller aflyse disse øvelser. Vicepræsident Dick Cheney, der var i Presidential Emergency Operations Center (PEOC) under Det Hvide Hus om morgenen den 11. september, var i direkte kommunikation med militære kommandører. Transportminister Norman Mineta vidnede for 9/11-kommissionen om, at han trådte ind i PEOC og fandt Cheney allerede der, modtagende opdateringer om et indkommende fly, der nærmede sig Washington. Mineta vidnede om, at en ung adjudant kom ind og fortalte Cheney: "Flyet er 80 kilometer væk. Flyet er 48 kilometer væk." Og da adjudanten spurgte: "Gælder ordrerne stadig?" "drejede Cheney hovedet rundt" og sagde: "Selvfølgelig gælder ordrerne stadig. Har du hørt noget, der siger det modsatte?"

9/11-kommissionen fortolkede disse "ordrer" som en nedskydningsautorisation. Men Minetas beretning placerer Cheney i PEOC tidligere, end kommissionens tidslinje tillader, og "ordrerne" — der ikke blev tilbagekaldt, og som blev fulgt af det succesfulde angreb på Pentagon — kunne lige så vel fortolkes som stand-down-ordrer. Kommissionen forfulgte ikke denne forespørgselslinje.

Krigsøvelserne den 11. september er den mekanisme, hvormed det militære svar blev neutraliseret. Uden dem ville standardprotokoller have resulteret i opfangning af i det mindste nogle af de kaprede fly. Med dem var verdens mest magtfulde militær ude af stand til at beskytte sit eget hovedkvarter.

Øvelserne var ikke et tilfælde. De var en komponent.

## Kapitel 13 — Pengesporet

Den 10. september 2001 — dagen før angrebene — holdt forsvarsminister Donald Rumsfeld en pressekonference i Pentagon. Han annoncerede, at forsvarsministeriet ikke kunne gøre rede for 2,3 billioner dollars i transaktioner. To komma tre billioner dollars. Det er 8.000 dollars for hver mand, kvinde og barn i USA, forsvundet ind i Pentagons regnskabssystem uden et spor.

"Ifølge nogle estimater kan vi ikke spore 2,3 billioner dollars i transaktioner," sagde Rumsfeld. "Vi kan ikke dele information fra etage til etage i denne bygning, fordi den er lagret på dusinvis af teknologiske systemer, der er utilgængelige eller inkompatible."

Næste morgen blev den sektion af Pentagon, der husede hærens finansielle forvaltningskontorer — de selvsamme kontorer, der var ansvarlige for at spore disse manglende billioner — ødelagt. Arkiverne gik tabt. Det personale, der kunne have sporet pengene, blev dræbt. Historien, begravet under den 11. septembers lavine, dukkede aldrig op igen i mainstream-dækningen.

Her skal man begynde, når man følger pengesporet, for pengene er altid den tråd, der fører til sandheden.

I dagene før den 11. september registrerede finansmarkederne anomal handelsaktivitet, der aldrig er blevet tilfredsstillende forklaret. Mellem den 6. og 10. september 2001 var der en ekstraordinær stigning i put-optioner — væddemål på, at en aktie vil falde — på aktierne i United Airlines, American Airlines og flere selskaber med kontorer i World Trade Center.

En put-option er i det væsentlige et væddemål på, at en akties pris vil falde. I dagene før den 11. september steg put-optioner på United Airlines-aktier med 285 gange den gennemsnitlige daglige volumen. Put-optioner på American Airlines steg med 60 gange gennemsnittet. Put-optioner blev også placeret på Morgan Stanley (der besatte 22 etager af World Trade Center) og Merrill Lynch (der besatte en nærliggende bygning). Forholdet mellem put-optioner og call-optioner (væddemål på, at en aktie vil stige) var vildt anomalt — langt ud over nogen historisk præcedens.

SEC og 9/11-kommissionen efterforskede disse handler. Deres konklusion: handlerne var uskyldige, placeret af investorer uden "nogen tænkelig forbindelse til al-Qaeda." Kommissionens rapport viede en enkelt fodnote til emnet. SEC's efterforskning blev lukket.

Kommissionen frigav ikke detaljerne om, hvem der placerede handlerne. SEC's efterforskningsakter forbliver klassificerede. Vi bliver bedt om at acceptere, i god tro, at det største anomale handelsmønster i finanshistorien — timet præcist til at falde sammen med det værste angreb i amerikansk historie — var et tilfælde.

Michael Ruppert, en tidligere narkotikaefterforsker hos LAPD og undersøgende journalist, sporede nogle af put-optionerne til Alex. Brown & Sons, den ældste investeringsbank i USA, der var blevet opkøbt af Bankers Trust og derefter af Deutsche Bank. Formanden for Alex. Brown fra 1989 til 1998 var A.B. "Buzzy" Krongard. I 1998 tiltrådte Krongard CIA som rådgiver for direktør George Tenet. I 2001 blev han CIA's administrerende direktør — den tredjehøjest rangerende embedsmand i agenturet. Manden, der ledede banken, hvorigennem nogle af de mest mistænkelige handler forud for 11. september blev kanaliseret, blev nummer tre i CIA.

Under World Trade Center-komplekset var en hvælving drevet af Bank of Nova Scotia, der indeholdt cirka 200 millioner dollars i guld og sølv. I ugerne efter angrebene rapporterede redningsarbejdere, at hvælvningsområdet var tilgængeligt, og bemærkede, at meget af guldet syntes at være blevet flyttet før kollapserne. En forladt varebil blev fundet i en tunnel under Building 5, tilsyneladende lastet med guldbarrer. Den samlede mængde guld, der blev bjærget under tårnene, er aldrig offentligt blevet afstemt med den mængde, der var opbevaret der før den 11. september.

Den finansielle arkitektur af selve World Trade Center fortjener undersøgelse. Larry Silverstein, ejendomsudvikleren, erhvervede en 99-årig lejekontrakt på World Trade Center-komplekset den 24. juli 2001 — 49 dage før angrebene. Lejekontrakten var vurderet til 3,2 milliarder dollars. Silversteins første udbetaling var 14 millioner dollars. Han forsikrede komplekset for 3,55 milliarder dollars mod terrorangreb.

Efter angrebene argumenterede Silverstein for, at de to flynedalsg udgjorde to separate terrorangreb, der berettigede ham til det dobbelte af policegrænsen — 7,1 milliarder dollars. Efter års retssager modtog han i sidste ende cirka 4,55 milliarder dollars i forsikringsudbetalinger. Hans investering på 14 millioner dollars gav over 4,5 milliarder dollars i afkast på under to måneder.

De bredere finansielle konsekvenser af den 11. september er svimlende. Krigen mod Terror, lanceret i den umiddelbare efterdønning, har kostet USA anslået 8 billioner dollars pr. 2021 ifølge Costs of War Project ved Brown University. Disse penge flød til en koncentration af forsvarsentreprenører — Lockheed Martin, Boeing, Raytheon, Northrop Grumman, General Dynamics — hvis aktiekurser steg i månederne og årene efter angrebene. Det årlige Pentagon-budget, der var 316 milliarder dollars i regnskabsåret 2001, steg til over 700 milliarder dollars i 2011.

Dov Zakheim, en PNAC-underskriver, der tjente som regnskabschef for Pentagon — den person, der var ansvarlig for forsvarsministeriets finanser — fra 2001 til 2004, overvågede den periode, hvor de manglende 2,3 billioner dollars aldrig blev gjort rede for, og hvor forsvarsudgifterne omtrent blev fordoblet. Før han tiltrådte Pentagon, var Zakheim administrerende direktør for SPC International, et datterselskab af System Planning Corporation, der fremstillede fjernstyringsflyvesystemer, der var i stand til at overtage navigationen af fly.

Pengesporet fra den 11. september fører ikke til en hule i Afghanistan. Det fører til Wall Street, til Pentagon, til forsikringsbranchen og til forsvarsindustrien. Det fører til mennesker, der ikke gemte sig i afsides bjerge, men sad i hjørnekontorer i Washington og New York.

Følg pengene. Det er det ældste efterforskningsprincip, der eksisterer. Og det peger i en retning, som den officielle fortælling nægter at se.

## Kapitel 14 — Den saudiske forbindelse

Otteogtredive sider af 9/11-kongressens fælles undersøgelsesrapport blev klassificeret af præsident George W. Bush i 2002 og forblev hemmelige i fjorten år. Da siderne endelig blev afklassificeret i juli 2016 under pres fra ofrenes familier og kongresmedlemmer, bekræftede de, hvad efterforskere længe havde mistænkt: der var direkte forbindelser mellem den 11. septembers flykaprere og embedsmænd i den saudiarabiske regering.

De redigerede sider detaljerede beviser for, at saudiske regeringsembedsmænd, herunder diplomater og efterretningsagenter, havde ydet finansiel og logistisk støtte til flykaprerne under deres ophold i USA. Forbindelserne centrerede sig om to personer: Omar al-Bayoumi og Osama Bassnan, der begge var forbundet til den saudiske regering, og som begge ydede direkte assistance til flykaprerne Nawaf al-Hazmi og Khalid al-Mihdhar i San Diego.

Al-Bayoumi var ansat ved den saudiske civile luftfartsmyndighed og modtog en månedlig "godtgørelse" fra prinsesse Haifa bint Faisal, hustru til prins Bandar bin Sultan — den saudiske ambassadør i USA, kendt i Washington som "Bandar Bush" for sit tætte forhold til Bush-familien. Al-Bayoumi mødte al-Hazmi og al-Mihdhar kort efter deres ankomst til USA i januar 2000. Han hjalp dem med at finde bolig, medunderskrev deres lejekontrakt, betalte deres første to måneders husleje, hjalp dem med at skaffe identifikation og introducerede dem til det lokale miljø. Han holdt også en fest til deres ære, hvor de blev introduceret til andre medlemmer af det saudiske samfund i San Diego.

Al-Bayoumis betalinger fra den saudiske regering steg betydeligt i den periode, hvor han støttede flykaprerne. Hans "løn" fra den saudiske civile luftfartsmyndighed — et job, han sjældent mødte op til — blev reelt fordoblet i begyndelsen af 2000, præcis da han påtog sig sin rolle som vogter for de to fremtidige flykaprere.

Osama Bassnan boede overfor al-Hazmi og al-Mihdhar og modtog også betalinger fra prinsesse Haifas konti. Bassnan var tidligere kommet til FBI's opmærksomhed for sine forbindelser til Omar Abdel Rahman, den "Blinde Sheik," der blev dømt for konspirationen bag World Trade Center-bombningen i 1993. Trods dette blev Bassnan tilladt at forblive i USA.

Prins Bandar bin Sultan, hvis hustrus penge flød til flykaprernes støttenetværk, var en af de mest magtfulde udenlandske figurer i Washington. Han havde været saudisk ambassadør siden 1983 og opretholdt intime forhold til flere amerikanske præsidenter, herunder begge Busherne. Den 13. september 2001 — to dage efter angrebene — besøgte Bandar Det Hvide Hus og blev fotograferet på Truman-balkonen, hvor han røg cigarer med præsident Bush.

I dagene umiddelbart efter den 11. september, mens det amerikanske luftrum stadig var lukket for al kommerciel og privat flyvning, blev en serie privatfly autoriseret til at flyve tværs over USA og indsamle medlemmer af Bin Laden-familien og andre fremtrædende saudiske statsborgere. Disse flyvninger — dokumenteret af journalist Craig Unger i hans bog *House of Bush, House of Saud* — evakuerede cirka 140 saudiske statsborgere, herunder mindst 24 medlemmer af Bin Laden-familien, fra USA, før FBI kunne afhøre dem.

9/11-kommissionen anerkendte, at flyvningerne fandt sted, men fastslog, at FBI havde screenet passagererne, før de rejste. FBI's egne registre viser imidlertid, at screeningen var overfladisk i bedste fald. Richard Clarke, Det Hvide Hus' antiterrorkoordinator, udtalte, at han autoriserede flyvningerne, efter at luftrummet genåbnede, på anmodning af den saudiske regering og med godkendelse fra højtstående embedsmænd i Det Hvide Hus. Clarke udtrykte senere fortrydelse og udtalte, at beslutningen var blevet taget under pres og uden tilstrækkelig overvejelse.

Femten af de nitten flykaprere var saudiske statsborgere. Ikke afghanske. Ikke irakiske. Saudiske. Det land, som USA invaderede efter den 11. september — Afghanistan — bidrog med nul flykaprere. Det land, som USA invaderede i 2003 — Irak — bidrog med nul flykaprere. Det land, der bidrog med femten af de nitten flykaprere — Saudi-Arabien — forblev en nær amerikansk allieret, fortsatte med at modtage amerikanske våben og blev skærmet mod efterforskning.

Den saudiske regerings forhold til radikale islamistiske bevægelser er ikke en hemmelighed. Saudi-Arabien skabte og finansierede madrassasystemet, der producerede den ideologi, der drev al-Qaeda. Saudi-Arabien finansierede mujahedinerne i Afghanistan i 1980'erne i en fælles operation med CIA — det program, der skabte de netværk, hvorfra al-Qaeda opstod. Saudi-Arabiens wahhabitiske religiøse establishment leverede den teologiske ramme for jihadistisk ideologi. Forbindelserne mellem den saudiske stat og islamistisk ekstremisme er dybe, strukturelle og årtier gamle.

I 2017 producerede en retssag anlagt af familierne til den 11. septembers ofre yderligere beviser. FBI-agent Jill Sanborn vidnede i en deposition om, at Bureau havde beviser for et "saudisk støttenetværk," der assisterede flykaprerne i USA. En tidligere klassificeret FBI-rapport — kendt som "Penttbom"-rapporten — identificerede en saudisk efterretningsagent, Omar al-Bayoumi, som havende ydet støtte til flykaprerne på en måde konsistent med en efterretningsoperation snarere end tilfældig gæstfrihed.

Justice Against Sponsors of Terrorism Act (JASTA), vedtaget af Kongressen i 2016 trods præsident Obamas veto, tillod familierne at sagsøge Saudi-Arabien for dets påståede rolle i angrebene. Retssagen — anlagt af tusindvis af familiemedlemmer, overlevende og forsikringsselskaber — er stadig igangværende. Den saudiske regering har energisk bestridt sagen, og den amerikanske regering har gentagne gange interveneret for at begrænse omfanget af de beviser, der kan oplyses.

Den saudiske forbindelse er ikke en teori. Den er dokumenteret i kongressens fælles undersøgelse, i de afklassificerede 28 sider, i FBI-rapporter, i finansielle optegnelser og i vidnesbyrd fra føderale agenter. Spørgsmålet er ikke, om Saudi-Arabien var forbundet til den 11. september. Spørgsmålet er, hvorfor det land, der leverede flykaprerne, finansierede deres støttenetværk og evakuerede sine statsborgere, før de kunne afhøres, blev behandlet som en allieret snarere end en modstander.

Svaret, som altid, findes i forholdet mellem olie, penge, våben og magt. USA og Saudi-Arabien er bundet sammen i et symbiotisk forhold, der tjener begge herskende establishments interesser. Den 11. september forstyrrede ikke dette forhold. Den fordybede det. Og de mennesker, der døde i tårnene, i Pentagon og på en mark i Pennsylvania, var ikke en del af beregningen.


# Del IV — Efterspillet

## Kapitel 15 — Patriot Act

Den 26. oktober 2001 — 45 dage efter angrebene — underskrev præsident George W. Bush USA PATRIOT Act som lov. Akronymet står for "Uniting and Strengthening America by Providing Appropriate Tools Required to Intercept and Obstruct Terrorism." Lovforslaget var 342 sider langt, ændrede over femten eksisterende føderale love og omstrukturerede fundamentalt forholdet mellem den amerikanske regering og dens borgere.

Næsten ingen i Kongressen læste det, før de stemte.

Lovforslaget blev introduceret den 23. oktober og vedtaget i Repræsentanternes Hus den 24. oktober med 357 stemmer mod 66. Det blev vedtaget i Senatet den 25. oktober med 98 stemmer mod 1. Den eneste stemme imod blev afgivet af senator Russ Feingold fra Wisconsin, der udtalte fra Senatets talerstol: "Der er ingen tvivl om, at hvis vi levede i en politistat, ville det være lettere at fange terrorister. Men det ville ikke være et land, vi ville ønske at leve i."

Hastigheden af lovforslagets vedtagelse er i sig selv betydningsfuld. Kompleks lovgivning af dette omfang — der ændrer Foreign Intelligence Surveillance Act, Electronic Communications Privacy Act, Computer Fraud and Abuse Act, Family Education Rights and Privacy Act og talrige andre love — materialiserer sig ikke på 45 dage. Lovgivningsmæssig udarbejdelse på dette niveau kræver måneder eller års forberedelse, juridisk gennemgang og udvalgsbehandling.

Patriot Act blev ikke skrevet som svar på den 11. september. Den blev skrevet før den 11. september og holdt i beredskab til de politiske forhold, der ville gøre dens vedtagelse mulig. Disse forhold ankom om morgenen den 11. september 2001.

Dette er ikke spekulation. Tidligere kongresmedlem Ron Paul udtalte offentligt, at lovforslaget ikke var tilgængeligt for medlemmer at læse før afstemningen. "Det er min forståelse, at lovforslaget ikke engang var trykt før afstemningen," sagde Paul. "Og medlemmerne fik at vide, at de var nødt til at stemme for det for at vise, at de var imod terrorisme." Kongresmedlem Dennis Kucinich fremsatte lignende udtalelser og bemærkede, at lovforslaget blev præsenteret som en nødforanstaltning, der ikke kunne vente på den normale lovgivningsproces.

Indholdet af Patriot Act er den juridiske arkitektur for en overvågningsstat.

Paragraf 215 autoriserede regeringen til at indhente "alle håndgribelige ting" — herunder biblioteksoptegnelser, finansielle optegnelser, lægelige optegnelser og kommunikationsoptegnelser — gennem hemmelige ordrer udstedt af Foreign Intelligence Surveillance Court (FISC), uden at underrette målet og uden at påvise rimelig grund til kriminel aktivitet. Det eneste krav var, at regeringen hævdede, at optegnelserne var "relevante" for en terrorefterforskning. Dette ene ord — "relevante" — blev senere fortolket af NSA til at retfærdiggøre masseindsamlingen af telefonmetadata for alle amerikanske borgere, som afsløret af Edward Snowden i 2013.

Paragraf 206 autoriserede vandrende aflytninger — overvågningsordrer, der følger en person snarere end en specifik telefon eller enhed, hvilket tillod regeringen at overvåge enhver kommunikationsfacilitet, målet måtte bruge, uden at specificere hvilken.

Paragraf 213 autoriserede "sneak and peek"-ransagningsordrer — der tillod ordensmagten at ransage en ejendom uden øjeblikkeligt at underrette ejeren, en direkte afvigelse fra det fjerde forfatningstillægs krav om, at regeringen giver besked, når den foretager en ransagning.

Paragraf 505 udvidede brugen af National Security Letters (NSL'er), der tillader FBI at kræve kommunikations- og finansielle optegnelser fra virksomheder uden retslig godkendelse. NSL'er kommer med en indbygget mundkurv: modtageren er juridisk forbudt at oplyse, at de har modtaget kravet. Mellem 2003 og 2006 udstedte FBI over 192.000 NSL'er. En inspektørgeneral-gennemgang fandt, at et betydeligt antal var udstedt uden tilstrækkeligt grundlag, og at FBI systematisk havde underrapporteret deres brug.

Paragraf 802 skabte en ny føderal forbrydelse: "indenlandsk terrorisme." Definitionen var bred nok til potentielt at omfatte civil ulydighed, politisk protest og andre former for dissens. Definitionen inkluderede aktiviteter, der "synes at have til hensigt at påvirke en regerings politik gennem intimidering eller tvang" — et sprogbrug, der, afhængigt af fortolkning, kunne kriminalisere stort set enhver kraftfuld politisk advocacy.

Patriot Act skabte ikke disse overvågningskapaciteter ud af intet. Mange af dem eksisterede i mere begrænsede former før den 11. september. Hvad Patriot Act gjorde, var at fjerne sikkerhedsforanstaltningerne — det retslige tilsyn, kravene om rimelig grund, underretningsbestemmelserne — der begrænsede deres brug. Den tog overvågningsmaskineriets og frakoblede bremserne.

Loven blev genautoriseret og udvidet flere gange i de efterfølgende år, hvor hver genautorisering tilføjede kapaciteter og reducerede tilsyn. FISA Amendments Act af 2008 immuniserede retroaktivt telekommunikationsselskaber, der havde samarbejdet med NSA's uautoriserede overvågningsprogram, og skærmede dem mod de dusinvis af retssager anlagt af borgere, hvis kommunikation var blevet opfanget uden autorisation.

Det fulde omfang af det overvågningsapparat, der var bygget på Patriot Acts fundament, blev ikke afsløret før 2013, da Edward Snowden, en tidligere NSA-kontraktør, lækkede tusindvis af klassificerede dokumenter til journalisterne Glenn Greenwald og Laura Poitras. Dokumenterne afslørede, at NSA indsamlede, lagrede og analyserede kommunikationsdata fra stort set alle personer på Jorden, der brugte en telefon eller internettet. Programnavne, der blev offentlige — PRISM, XKeyscore, Upstream, Boundless Informant — repræsenterede en overvågningsinfrastruktur af svimlende skala og kapacitet.

Patriot Act var ikke et svar på den 11. september. Den 11. september var den betingelse, under hvilken Patriot Act blev politisk mulig. Lovgivningen var forberedt. De juridiske teorier var udviklet. Efterretningstjenesterne havde anmodet om disse beføjelser i årevis. Hvad de manglede, var det politiske miljø, hvori Kongressen ville bevilge dem uden meningsfuld debat. Den 11. september leverede det miljø — en nation i chok, en Kongres desperat efter at fremstå handlekraftig og en offentlighed villig til at bytte frihed for løftet om sikkerhed.

Benjamin Franklins advarsel — "De, der ville opgive essentiel frihed for at købe en smule midlertidig sikkerhed, fortjener hverken frihed eller sikkerhed" — blev ofte citeret i ugerne efter den 11. september. Det ændrede intet. Loven blev vedtaget. Overvågningsstaten blev bygget. Og de midlertidige nødbeføjelser fra 2001 blev den permanente arkitektur for amerikansk regeringsførelse.

## Kapitel 16 — Krigsmaskinen

De krige, der fulgte den 11. september, var ikke reaktioner på angrebene. De var opfyldelsen af planer, der eksisterede før angrebene. Beviserne for dette er ikke indicier. De er dokumenterede, officielt registrerede og bekræftet af flere højtstående embedsmænd.

General Wesley Clark, tidligere øverstkommanderende for NATO i Europa, beskrev en samtale, han havde i Pentagon kort efter den 11. september. En højtstående militær officer fortalte ham, at beslutningen var taget om at invadere Irak — selvom Irak ikke havde nogen forbindelse til angrebene. Uger senere viste den samme officer Clark et memo fra forsvarsministerens kontor, der beskrev en plan om at "tage" syv lande på fem år: Irak, Syrien, Libanon, Libyen, Somalia, Sudan og Iran.

Clark beskrev dette i en tale i 2007: "Det her er et politisk kup. Disse mennesker overtog kontrollen med politikken i USA."

Invasionen af Afghanistan begyndte den 7. oktober 2001 — 26 dage efter angrebene. Det erklærede mål var at demontere al-Qaeda og fjerne den Taliban-regering, der husede dem. Planlægningen af den afghanske invasion havde været i gang før den 11. september. I juli 2001 informerede amerikanske embedsmænd pakistanske og indiske diplomater om, at militær aktion mod Afghanistan var under planlægning til oktober det år. Tidligere pakistansk udenrigsminister Niaz Naik bekræftede dette i et interview med BBC og udtalte, at højtstående amerikanske embedsmænd havde fortalt ham i midten af juli, at "militær aktion mod Afghanistan ville finde sted omkring midten af oktober."

Afghanistankrigen, der oprindeligt blev præsenteret som en målrettet operation mod al-Qaeda, blev den længste krig i amerikansk historie — varende tyve år, indtil den kaotiske tilbagetrækning i august 2021. Den kostede over 2,3 billioner dollars. Den dræbte cirka 176.000 mennesker, herunder over 46.000 afghanske civile. Den formåede ikke at fange Osama bin Laden i næsten ti år. Og den endte med, at Taliban vendte tilbage til magten, med kontrol over landet, udstyret med milliarder af dollars af amerikansk militærudstyr efterladt under tilbagetrækningen.

Invasionen af Irak begyndte den 20. marts 2003. Retfærdiggørelsen var, at Saddam Hussein besad masseødelæggelsesvåben og udgjorde en umiddelbar trussel mod USA. Begge påstande var falske, og de mennesker, der fremsatte dem, vidste, at de var falske på det tidspunkt.

Efterretningerne var fabrikerede. Udenrigsminister Colin Powells præsentation for FN i februar 2003 — hvori han viste fotografier af påståede mobile biologiske våbenlaboratorier og glas med simuleret anthrax — var baseret på efterretninger fra en enkelt kilde, en irakisk afhopper med kodenavnet "Curveball," som tysk efterretning havde advaret CIA om var upålidelig og sandsynligvis en fabrikant. CIA brugte hans information alligevel.

Påstanden om, at Irak havde forsøgt at købe uran fra Niger — citeret af præsident Bush i hans tale om nationens tilstand i 2003 — var baseret på forfalskede dokumenter. Ambassadør Joseph Wilson, der var blevet sendt af CIA for at undersøge påstanden, rapporterede, at den var grundløs. Da han publicerede dette resultat i New York Times, gengældte Bush-administrationen ved at lække identiteten på hans hustru, Valerie Plame, som hemmelig CIA-agent — en føderal forbrydelse. Vicepræsident Cheneys stabschef, Scooter Libby, blev dømt for mened og obstruktion af retfærdighed i forbindelse med lækagen.

Ingen masseødelæggelsesvåben blev fundet i Irak. Ikke et eneste. Iraq Survey Group, som CIA havde til opgave at finde våbnene efter invasionen, konkluderede i sin endelige rapport, at Irak havde demonteret sine masseødelæggelsesvåbenprogrammer i 1991 og ikke havde genoprettet dem. Hele retfærdiggørelsen for krigen var en løgn.

Irakkrigen dræbte anslået 300.000 irakiske civile ifølge Iraq Body Count-projektet. Andre estimater, herunder et studie fra 2006 publiceret i The Lancet, satte tallet til over 600.000. Krigen fordrev over fire millioner irakere. Den ødelagde landets infrastruktur, dets institutioner og dets sociale sammenhængskraft. Den skabte de betingelser, hvorfra ISIS opstod.

Krigen kostede amerikanske skatteydere cirka 3 billioner dollars ifølge økonomen Joseph Stiglitz. Disse penge flød til forsvarsentreprenører — Halliburton, KBR, Blackwater (senere omdøbt til Academi), Lockheed Martin, Boeing, Raytheon — i kontrakter, der ofte blev tildelt uden konkurrenceudbud. Halliburton, hvor vicepræsident Dick Cheney havde tjent som administrerende direktør fra 1995 til 2000, modtog kontrakter til en værdi af over 39 milliarder dollars. Cheney fortsatte med at modtage udskudt kompensation fra Halliburton, mens han tjente som vicepræsident.

De kort over Mellemøsten, som PNAC havde tegnet, blev gentegnet med amerikansk militær magt. De syv lande, som general Clark var blevet fortalt om — Irak, Syrien, Libanon, Libyen, Somalia, Sudan og Iran — blev, et efter et, udsat for amerikansk militær intervention, skjulte operationer eller regimeskiftebestræbelser i årene efter den 11. september. Libyen blev ødelagt i 2011. Syrien blev kastet ud i borgerkrig med amerikanske proxy-styrker. Somalia blev udsat for droneangreb og specialoperationer. Sudan blev sanktioneret og presset. Iran blev omringet af militærbaser og udsat for lammende sanktioner.

Mønstret er ikke et mønster af reaktivt selvforsvar. Det er proaktiv imperial ekspansion med den 11. september som katalysator og retfærdiggørelse. Hver krig, hver intervention, hvert droneangreb, hver specialoperation, hver udvidelse af militær tilstedeværelse i Mellemøsten og Centralasien blev retfærdiggjort med reference til angrebene den 11. september 2001.

Krigen mod Terror har ingen defineret fjende, intet defineret territorium, ingen betingelser for sejr og ingen slutdato. Det er en permanent krig — hvilket er præcis, hvad den var designet til at være. En permanent krig kræver permanente militærudgifter, permanent overvågning, permanent udvidelse af eksekutivmagt og permanent udhuling af borgerlige frihedsrettigheder. Dette er ikke en utilsigtet konsekvens. Det er arkitekturen.

Tårnene faldt. Krigene begyndte. Pengene flød. Og tyve år senere er de eneste mennesker, der har draget fordel, de samme mennesker, der planlagde det, før det skete.

## Kapitel 17 — De første indsatsstyrker

I timerne og dagene efter den 11. september skyndte tusindvis af mennesker sig mod ødelæggelsen. Brandmænd, politibetjente, paramedicinere, bygningsarbejdere, frivillige — de kravlede ind i murbrokkerne ved Ground Zero og begyndte at søge efter overlevende, derefter efter de dødes rester. De arbejdede i 12-timers skift, derefter 16-timers skift, derefter døgnet rundt. De indåndede luften. De slugte støvet. De gjorde, hvad mennesker gør i katastrofens stund: de hjalp.

Den luft, de indåndede, var gift.

Den 18. september 2001 — syv dage efter angrebene — udsendte Christine Todd Whitman, administrator for Environmental Protection Agency, en offentlig erklæring: "Jeg er glad for at kunne berolige befolkningen i New York og Washington, D.C., med at deres luft er sikker at indånde, og at deres vand er sikkert at drikke."

Den erklæring var falsk. Whitman vidste, at den var falsk. EPA's egne data viste, at luften i Lower Manhattan indeholdt asbest, bly, kviksølv, cadmium, benzen, dioxiner, polycykliske aromatiske kulbrinter, pulveriseret beton, glasfibre og en cocktail af andre giftige materialer i niveauer, der langt oversteg sikkerhedsstandarderne. Interne EPA-kommunikationer, der senere blev opnået gennem Freedom of Information Act-anmodninger, viste, at embedsmænd i Det Hvide Hus — specifikt Council on Environmental Quality, ledet af James Connaughton — havde presset EPA til at blødgøre sine advarsler og udsende beroligende erklæringer.

Motivationen var økonomisk. Wall Street ligger i Lower Manhattan. New York-børsen havde været lukket siden den 11. september. Det finansielle establishment var desperat efter at genåbne. Hvis EPA erklærede luften usikker, ville området have skullet evakueres og dekontamineres — en proces, der kunne tage måneder og koste milliarder. Beslutningen blev taget: luften blev erklæret sikker, børsen genåbnede den 17. september, og befolkningen i Lower Manhattan — beboere, arbejdere, studerende og de første indsatsstyrker ved Ground Zero — fortsatte med at indånde gift.

Konsekvenserne var katastrofale.

Inden for måneder begyndte de første indsatsstyrker at udvikle luftvejssygdomme — kronisk hoste så alvorlig, at den blev kendt som "World Trade Center-hoste." Inden for år eskalerede sygdommene til kræft. Lungekræft. Mesotheliom. Leukæmi. Lymfom. Skjoldbruskkirtelkræft. Nyrekræft. Blærekræft. Hjernekræft. Listen over kræftformer knyttet til World Trade Center-eksponering voksede til sidst til at omfatte over 68 typer.

Pr. 2023 er over 4.343 første indsatsstyrker og beboere, der er tilmeldt World Trade Center Health Program, døde af 9/11-relaterede sygdomme — flere end de 2.977, der døde i selve angrebene. Over 130.000 mennesker har tilmeldt sig sundhedsovervågningsprogrammet. Titusinder er blevet diagnosticeret med kræft og kroniske luftvejslidelser.

Kriminalbetjent James Zadroga fra New York City Police Department var en af de første til at dø af Ground Zero-eksponering. Han udviklede en alvorlig luftvejssygdom, som hans læger tilskrev direkte til hans 450 timers tjeneste ved murbrokkedyngen. Han døde den 5. januar 2006 i en alder af 34 år. Retsmedicineren fastslog oprindeligt, at hans død var forårsaget af Ground Zero-eksponering, men ændrede derefter konklusionen under pres. En uafhængig gennemgang genindførte den oprindelige afgørelse.

Regeringens svar på de syge og døende indsatsstyrker var ikke taknemmelighed. Det var obstruktion.

I årevis nægtede Kongressen at vedtage lovgivning, der ville give sundhedsdækning og kompensation til 9/11-indsatsstyrkerne. James Zadroga 9/11 Health and Compensation Act, først introduceret i 2006, blev blokeret gentagne gange. Republikanere anførte bekymringer om omkostninger. Det lovforslag, der til sidst blev vedtaget i 2010 — fire år efter Zadrogas død og ni år efter angrebene — leverede begrænset finansiering, der periodisk måtte genautoriseres.

I 2019 vidnede Jon Stewart, den tidligere tv-vært, for et næsten tomt kongresmødelokale til støtte for permanent finansiering af 9/11 Victim Compensation Fund. Hans vidnesbyrd — følelsesladet, rasende, rettet mod de tomme stole hos fraværende lovgivere — gik viralt. "De reagerede på fem sekunder," sagde Stewart om de første indsatsstyrker. "De udførte deres job med mod, ynde, udholdenhed, ydmyghed. Atten år senere, gør jeres."

Fonden blev permanent autoriseret i juli 2019 — atten år efter angrebene. På det tidspunkt var tusindvis af første indsatsstyrker allerede døde. Tusindvis flere var syge. Mange var gået konkurs af lægeregninger. Nogle havde mistet deres hjem. Nogle havde begået selvmord.

De mennesker, der styrtede ind i tårnene, der gravede gennem murbrokkerne med bare hænder, der indåndede den giftige luft, fordi deres regering fortalte dem, at den var sikker — disse mennesker blev brugt og derefter forladt. De var helte, når det tjente et politisk formål. De var ubelejlige, da de begyndte at blive syge og krævede ansvarlighed.

De første indsatsstyrker fra den 11. september er ikke en fodnote. De er beviser. Deres sygdomme beviser, at regeringen løj om luftkvaliteten ved Ground Zero. Deres forladthed beviser, at regeringens bekymring for ofrene var performativ — nyttig til at starte krige og vedtage overvågningslovgivning, kasseret, da det kom til at betale for sundhedspleje.

Enhver politiker, der stemte for Patriot Act inden for 45 dage efter angrebene, men tog atten år om at finansiere sundhedspleje for de første indsatsstyrker, har afsløret, gennem sine handlinger, hvad den 11. september faktisk betød for dem. Det var et værktøj. De første indsatsstyrker var rekvisitter. Og da rekvisitterne blev syge, blev de fejet af scenen.

Støvet ved Ground Zero diskriminerede ikke. Det trængte ind i lungerne på brandmænd og børsmæglere, på politibetjente og kontorarbejdere, på stålarbejdere og frivillige. Det dræber stadig mennesker. Det vil fortsætte med at dræbe mennesker i årtier. Tårnene faldt én gang, en tirsdag morgen. Støvet har faldet lige siden.

De mennesker, der indåndede det, fortjener mere end et mindesmærke. De fortjener sandheden om, hvorfor deres regering løj for dem, hvem der tog beslutningen om at lyve, og hvorfor de første indsatsstyrkers liv blev vejet mod genåbningen af børsen og fundet at være mindre værd.

## Kapitel 18 — Whistleblowerne

Den officielle historie om den 11. september er ikke kun blevet udfordret af eksterne efterforskere, men af mennesker inde i systemet — efterretningsagenter, militærofficerer, regeringsembedsmænd og virksomhedsinsidere, der så ting, der modsagde fortællingen, og valgte at tale. Deres historier følger et mønster så konsistent, at mønstret i sig selv er bevis.

Mønstret er dette: de taler, de miskrediteres, de fyres, de retsforfølges, de bringes til tavshed — og den information, de afslørede, bliver aldrig adresseret på dens fortjenester.

Sibel Edmonds er måske den mest konsekvensrige whistleblower i den 11. septembers arkiv. En tyrkisk-amerikansk lingvist, der blev ansat af FBI efter den 11. september til at oversætte opsnappet kommunikation, havde Edmonds en top-hemmelig sikkerhedsgodkendelse og arbejdede på noget af det mest følsomme efterretningsmateriale relateret til angrebene. I løbet af sit arbejde opdagede hun, at FBI havde besiddet detaljeret forhåndsinformation om den 11. septembers komplot — herunder specifikke advarsler om brugen af fly som våben og involveringen af personer, der senere blev identificeret som deltagere i angrebene.

Edmonds opdagede også beviser for korruption inden for FBI's oversættelsesafdeling — en kollega, der var medlem af en målorganisation, saboterede oversættelser, og et netværk af kompromitterede embedsmænd videregav klassificeret information til fremmede regeringer. Da hun rapporterede disse fund gennem officielle kanaler, blev hun fyret. Da hun forsøgte at vidne for 9/11-kommissionen, påberåbte justitsminister John Ashcroft sig State Secrets Privilege — en juridisk doktrin, der tillader regeringen at forhindre offentliggørelse af information, den hævder ville skade den nationale sikkerhed. Edmonds blev kneblet. Hun var forbudt at diskutere, hvad hun havde fundet — ikke bare offentligt, men selv i en klassificeret sammenhæng for kongresmedlemmer med de rette godkendelser.

I 2009 afgav Edmonds en deposition under ed, hvori hun i detaljer beskrev den efterretning, hun havde set, den korruption, hun havde afdækket, og navnene på de embedsmænd, hun mente var involveret. Depositionen blev stort set ignoreret af mainstream-medierne.

Justitsministeriets inspektørgeneral undersøgte Edmonds' påstande og konkluderede, at hendes beskyldninger var "troværdige" og "alvorlige," og at hendes afskedigelse havde været gengældelse. Denne konklusion ændrede intet. Edmonds forblev kneblet. Den information, hun besad, forblev klassificeret. De emner, hun rejste, blev aldrig efterforsket.

William Binney var en højtstående NSA-embedsmand — en 36-årig veteran fra agenturet, der havde udviklet nogle af dets mest kraftfulde overvågningsværktøjer. Før den 11. september havde Binney skabt et program kaldet ThinThread, der var designet til at analysere kommunikationsmetadata, mens det beskyttede amerikanske borgeres privatliv gennem indbygget kryptering. Programmet kunne have identificeret den 11. septembers flykapreres kommunikationsnetværk uden at krænke det fjerde forfatningstillæg.

Efter den 11. september afviste NSA ThinThread til fordel for et program kaldet Trailblazer, der kostede milliarder af dollars, undlod at producere resultater og — afgørende — manglede de privatlivsbeskyttelser, som ThinThread inkluderede. Binney konkluderede, at NSA ikke var interesseret i et overvågningsværktøj, der beskyttede borgerlige rettigheder. Det ønskede et, der eliminerede dem. Han sagde op i oktober 2001 og blev en offentlig kritiker af NSA's masseovervågningsprogrammer.

I 2007 gennemførte FBI-agenter en razzia i Binneys hjem og rettede våben mod ham, mens han var i brusebadet. Han blev efterforsket for spionage — en anklage, der aldrig blev rejst, fordi der ikke var beviser til at understøtte den. Razziaen var et signal: det er, hvad der sker, når du taler.

Thomas Drake var en anden højtstående NSA-embedsmand, der rejste bekymringer om spild, svindel og misbrug i Trailblazer-programmet. Han rapporterede sine bekymringer gennem officielle kanaler — til NSA's inspektørgeneral, til forsvarsministeriets inspektørgeneral og til kongressens efterretningsudvalg. Da hans klager blev ignoreret internt, leverede han uklassificeret information til en Baltimore Sun-journalist om programmets fejl.

Drake blev tiltalt under Espionage Act fra 1917 — en lov, der oprindeligt var designet til at retsforfølge spioner, ikke whistleblowere. Sagen kollapsede under retssagen, da regeringen undlod at frembringe beviser for spionage eller skade på den nationale sikkerhed. Anklagerne blev reduceret til en overtrædelse: at overskride autoriseret brug af en computer. Drakes karriere var ødelagt, hans økonomi ruineret, hans omdømme sværtet. Den information, han afslørede — at NSA havde brugt milliarder på et fejlslagent program, mens det afviste et billigere, mere effektivt og mere forfatningsmæssigt alternativ — blev aldrig adresseret.

Robert Wright, FBI-specialagenten i Chicago, hvis efterforskning af terrorfinansiering var blevet blokeret af FBI's hovedkvarter, holdt en tårevædet pressekonference i maj 2002. Han var ledsaget af sin advokat, David Schippers — den tidligere ledende efterforskningsrådgiver for rigsretssagen mod Bill Clinton. Wright udtalte, at hans efterforskning havde afdækket et finansieringsnetværk forbundet til den 11. septembers flykaprere, og at FBI's hovedkvarter bevidst havde obstrueret efterforskningen. Han fremlagde et manuskript, han havde skrevet med sine fund. FBI forbød ham at udgive det. Pr. denne skrivens dato er det aldrig blevet udgivet.

Coleen Rowley, FBI-agenten i Minneapolis, der forsøgte at få en kendelse til at gennemsøge Zacarias Moussaouis ejendele, skrev et detaljeret tretten-siders brev til FBI-direktør Robert Mueller, der dokumenterede, hvordan hovedkvarteret havde blokeret efterforskningen. Brevet beskrev, hvordan hovedkvarterets embedsmænd havde redigeret hendes FISA-kendelsesansøgning for at fjerne information, der ville have understøttet dens godkendelse. Hendes brev blev lækket til medierne i maj 2002 og blev et af de mest betydningsfulde dokumenter i tiden efter 9/11. Rowley blev udnævnt til Time magazines medårets person i 2002. Hun forlod FBI i 2004 og stillede uden held op til Kongressen.

Barry Jennings var vicedirektør for New York City Housing Authoritys nødtjenesteafdeling. Om morgenen den 11. september tog han til Office of Emergency Management på 23. etage i Building 7. Han og Michael Hess, byens Corporation Counsel, blev fanget i bygningen. I et interview i 2007 beskrev Jennings eksplosioner inde i Building 7, før nogen af tårnene var kollapset — eksplosioner, der ifølge hans beretning sprængte en trappe-repos væk under hans fødder. Hans beretning modsagde den officielle tidslinje, der fastslår, at Building 7 kun blev beskadiget af murbrokker fra nordtårnets kollaps klokken 10:28.

Jennings døde den 19. august 2008 — to dage før NIST frigav sin endelige rapport om Building 7's kollaps. Omstændighederne omkring hans død er aldrig blevet offentligt afklaret. Ingen obduktionsresultater er blevet frigivet. Privatdetektiv Jack Roth, hyret til at efterforske Jennings' død, returnerede sin klients honorar og udtalte, at han ikke kunne fortsætte efterforskningen. Han uddybede ikke.

Kenneth Johannemann var en pedel i World Trade Center, der rapporterede at have været vidne til eksplosioner i kælderen på nordtårnet, før det første fly ramte. Han gav flere medieinterviews, hvor han beskrev sin oplevelse. Han døde af et rapporteret skudsår den 2. september 2008 — klassificeret som selvmord.

Danny Jowenko, en hollandsk kontrolleret nedrivningsekspert, blev vist optagelser af Building 7's kollaps uden kontekst og identificerede den straks som en kontrolleret nedrivning. "Det her er kontrolleret nedrivning," udtalte han. "Et hold af eksperter har gjort det her. Det er professionelt arbejde, uden nogen som helst tvivl." Jowenko døde i en eneulykke den 16. juli 2011.

Mønstret er ikke subtilt. Mennesker, der besidder ubelejlig viden om den 11. september, møder en konsistent rækkefølge: de miskrediteres gennem officielle kanaler, deres karrierer ødelægges, deres juridiske rettigheder begrænses gennem klassificering og mundkurve, og — i et antal tilfælde — dør de under omstændigheder, der som minimum er bekvemme for dem, der nyder godt af tavshed.

Dette er ikke bevis for en specifik konspiration for at bringe specifikke personer til tavshed, selvom den mulighed ikke kan udelukkes. Det er bevis for et system, der straffer dissens og belønner tavshed. Systemet behøver ikke udstede ordrer. Det behøver bare at gøre det klart, hvad der sker med dem, der taler.

Whistleblowerne fra den 11. september er de mest troværdige vidner i hele arkivet. De er ikke teoretikere. De er insidere — mennesker, der var i systemet, der så, hvad systemet gjorde, og der betalte en pris for at fortælle sandheden. Deres vidnesbyrd er blevet ignoreret, ikke fordi det er svagt, men fordi det er ødelæggende.

## Kapitel 19 — Familierne

Familierne til den 11. septembers ofre indtager en unik position i dette arkiv. De er de mennesker med den mest direkte moralske autoritet til at kræve svar, de mennesker, hvis sorg blev udnyttet til at retfærdiggøre krige og overvågning, og de mennesker, der mest systematisk er blevet nægtet sandheden om, hvad der skete med deres kære.

Fra begyndelsen blev familierne presset til at forholde sig tavse.

September 11th Victim Compensation Fund, administreret af Kenneth Feinberg, tilbød finansielle forlig til familierne til dem, der blev dræbt i angrebene. Den gennemsnitlige tildeling var cirka 1,8 millioner dollars. Maksimum var over 7 millioner dollars. Til gengæld var familierne forpligtet til at underskrive en frafaldserklæring, der opgav deres ret til at sagsøge flyselskaberne, lufthavnssikkerhedsselskaberne, havnemyndigheden og enhver anden part, der måtte have været ansvarlig.

Fonden var ikke en gestus af medfølelse. Den var et retssagsskjold. Hvis familierne havde fået lov til at sagsøge, ville bevisoptagelsesprocessen — den juridiske mekanisme, hvorigennem parter i en retssag kan fremtvinge fremlæggelse af dokumenter og vidnesbyrd — have tvunget flyselskaberne, sikkerhedsselskaberne og regeringen til at frembringe beviser under ed. Bevisoptagelse ville have krævet svar på spørgsmål, som den officielle efterforskning aldrig stillede: hvad vidste efterretningstjenesterne? Hvilke advarsler blev ignoreret? Hvilke sikkerhedsprotokoller blev overtrådt? Hvem var ansvarlig?

Kompensationsfonden var designet til at forhindre, at disse spørgsmål blev stillet i en retssal under strafansvar for mened. Syvoghalvfems procent af de berettigede familier accepterede forliget og underskrev frafaldserklæringen. De var i chok, i sorg, i finansiel nød — mange havde mistet deres primære forsørger — og de blev fortalt, at retssagsprocessen ville tage år og måske ikke producere noget. Fonden blev præsenteret som den medfølende mulighed. Det var muligheden for at bringe dem til tavshed.

De tre procent, der afviste forliget — cirka 70 familier — gik rettens vej. De stod over for års juridisk obstruktion, regeringens påberåbelse af statshemmelighedsprivilegiet og en retsproces designet til at begrænse, hvad der kunne afdækkes. De fleste endte til sidst med at indgå forlig eller fik deres sager afvist. Det retssystem, der skulle have sikret ansvarlighed, leverede i stedet forsinkelse, obstruktion og styret afslutning.

Blandt de familier, der nægtede at lade sig bringe til tavshed, fremstod en gruppe kvinder fra New Jersey som de mest standhaftige fortalere for en reel efterforskning. Kristen Breitweiser, Patty Casazza, Lorie Van Auken og Mindy Kleinberg — der blev kendt som "Jersey Girls" — mistede deres mænd i angrebene og dedikerede sig til at kræve en uafhængig efterforskning. De var mere end nogen anden gruppe ansvarlige for oprettelsen af 9/11-kommissionen.

Deres fortalervirksomhed blev ikke hilst velkommen. Bush-administrationen modarbejdede kommissionen ved enhver lejlighed. Da kommissionen endelig blev oprettet, fungerede Jersey Girls som dens mest krævende tilsynsførende — deltog i høringer, gennemgik vidnesbyrd, indsendte spørgsmål og kritiserede offentligt kommissionen, når den undlod at forfølge undersøgelseslinjer, de mente var essentielle.

Deres erfaring med kommissionen var en vedvarende frustration. Breitweiser beskrev senere, hvordan spørgsmål indsendt af familierne rutinemæssigt blev ignoreret af kommissærerne. Hvordan vidner fik lov at vidne uden udfordring. Hvordan kritiske undersøgelsesområder — finansieringen af angrebene, militærets manglende respons, efterretningsadvarslerne — blev overfladisk behandlet eller helt udeladt.

Efter kommissionens rapport blev offentliggjort, udsendte Jersey Girls en offentlig erklæring, der opregnede deres ubesvarede spørgsmål. Listen løb over flere sider. Ingen af spørgsmålene blev adresseret.

Patty Casazza fremsatte en offentlig udtalelse, der har modtaget bemærkelsesværdigt lidt opmærksomhed. Hun udtalte, at whistleblowere havde fortalt familierne, privat, at regeringen havde kendt de specifikke mål og den specifikke timing for angrebene på forhånd. "De havde datoen, og de havde målene," sagde Casazza. Hun identificerede ikke whistleblowerne og udtalte, at de frygtede for deres sikkerhed.

Bob McIlvaine mistede sin søn Bobby i nordtårnet. Bobby McIlvaine var 26 år gammel og arbejdede på sin første dag i et nyt job hos Merrill Lynch i World Trade Center. Den officielle dødsårsag var opført som skader fra bygningens kollaps. Men da Bob McIlvaine modtog sin søns lig, fandt han, at Bobby havde massive skader i ansigtet og overkroppen — skader, som retsmedicinerens rapport beskrev som konsistente med en eksplosion — ikke en kollaps. McIlvaine har brugt over to årtier på at kræve en ny efterforskning og har specifikt henledt opmærksomheden på beviser for eksplosioner i lobbyen og kælderen i nordtårnet før kollapsen.

McIlvaines erfaring afspejler mange familiers: den officielle beretning om, hvordan deres kære døde, stemmer ikke overens med de fysiske beviser. Familier, der bad om mere information, blev afvist. Familier, der krævede ansvarlighed, blev fortalt, at kommissionen havde besvaret deres spørgsmål. Familier, der insisterede, blev marginaliseret, stemplet som konspirationsteoretikere eller simpelthen ignoreret.

Monica Gabrielle, hvis mand Rich blev dræbt i sydtårnet, udtalte: "Vi fik at vide, at vi var uamerikanske, hvis vi stillede spørgsmål. Vi fik at vide, at det at stille spørgsmål gav trøst til fjenden. Men fjenden, så vidt jeg kan se, er den, der forhindrer os i at finde ud af sandheden om, hvad der skete med vores familier."

Familierne blev instrumentaliseret. Deres sorg blev sendt på alle netværk, når det tjente formålet med at retfærdiggøre krig. Deres billeder blev brugt i rekrutteringsannoncer, i politiske taler, i kampagnereklamer. De blev påkaldt, hver gang Krigen mod Terror havde brug for følelsesmæssig bekræftelse. De var Amerikas hellige ofre — men kun så længe de spillede deres tildelte rolle.

Da de stillede spørgsmål, ophørte de med at være hellige. De blev besværlige. Ubelejlige. Utaknemlige. Det samme politiske establishment, der draperede sig i deres lidelse for at starte krige og udvide overvågning, kunne ikke besvære sig med at besvare deres spørgsmål eller finansiere sundhedsplejen for de første indsatsstyrker, der forsøgte at redde deres kære.

Familierne til den 11. september fortjener mere end mindesmærker og minutters stilhed. De fortjener, hvad de har krævet fra begyndelsen: en reel efterforskning, gennemført af uafhængige efterforskere med stævningsbeføjelse, med autoritet til at fremtvinge vidnesbyrd under ed, med adgang til alle klassificerede beviser og med mandatet til at følge sandheden, uanset hvor den fører.

De har ikke modtaget det. De har i stedet modtaget en mur af tavshed klædt i den nationale sikkerheds sprog.

Familierne ved dette. De har altid vidst det. Og deres vedholdenhed — deres nægtelse af at acceptere den officielle historie, deres insisteren på at stille de spørgsmål, som kommissionen nægtede at besvare — er en af de modigste handlinger i hele den 11. septembers arkiv. De har kæmpet i over to årtier, mod de mest magtfulde institutioner i verden, bevæbnet med intet andet end deres sorg og deres ret til sandheden.

Den kamp er ikke forbi.


# Del V — Det større billede

## Kapitel 20 — Falske flag gennem historien

Den 11. september fandt ikke sted i et vakuum. Den tilhører en kategori af begivenheder, som efterretningstjenester, militærhistorikere og politologer har dokumenteret i århundreder: operationer, hvor en regering iscenesætter, fremprovokerer eller tillader et angreb — ofte mod sit eget folk eller sine egne interesser — for at retfærdiggøre en forudbestemt handling. Betegnelsen for sådanne operationer er "falsk flag."

Betegnelsen stammer fra flådekrigføring, hvor skibe ville føre en fjendtlig nations flag for at nærme sig og angribe intetanende fartøjer. Praksis var almindelig blandt pirater og statsautoriserede kapere. Konceptet har udviklet sig til at omfatte enhver skjult operation designet til at bedrage offentligheden om de sande gerningsmænd og formålet med et angreb.

Den historiske fortegnelse over falsk flag-operationer er omfattende, dokumenteret og i mange tilfælde officielt anerkendt af de regeringer, der udførte dem.

**Rigsdagsbranden — 27. februar 1933.** En måned efter at Adolf Hitler blev udnævnt til kansler af Tyskland, blev Rigsdagsbygningen — sædet for det tyske parlament — sat i brand. En ung hollandsk kommunist ved navn Marinus van der Lubbe blev anholdt på stedet og anklaget for brandstiftelse. Den nazistiske regering gav straks skylden til en kommunistisk konspiration og brugte den som retfærdiggørelse for Rigsdagsbranddekretet, der suspenderede borgerlige frihedsrettigheder, eliminerede pressefrihed og muliggjorde massearrestationer af politiske modstandere. Dekretet var det juridiske fundament for det nazistiske diktatur. Historikere debatterer fortsat, om nazisterne selv satte ild til bygningen eller blot udnyttede en lejlighed. Hvad der ikke debatteres, er, at branden blev brugt — øjeblikkeligt, med forberedt lovgivning — til at retfærdiggøre en autoritær magtovertagelse, der var planlagt, før branden fandt sted.

**Mukden-hændelsen — 18. september 1931.** Japanske militærofficerer iscenesatte en eksplosion på en jernbanelinje nær Mukden (nu Shenyang) i Manchuriet og gav kinesiske sabotører skylden. Eksplosionen var minimal — jernbanen var knap nok beskadiget, og et tog passerede over stedet minutter senere. Men den tjente som påskud for den japanske invasion og besættelse af Manchuriet, der var planlagt på forhånd af Kwantung-hæren. Den japanske regering præsenterede invasionen som selvforsvar. Det var en angrebskrig lanceret under en fabrikeret retfærdiggørelse. Mukden-hændelsen er universelt anerkendt af historikere som en iscenesat provokation.

**Operation Himmler — 31. august 1939.** Aftenen før den tyske invasion af Polen klædte SS-agenter sig i polske militæruniformer og angreb Gleiwitz-radiostationen på den tysk-polske grænse, hvor de udsendte en kort anti-tysk meddelelse på polsk. De efterlod liget af en koncentrationslejrfange klædt i polsk uniform som bevis for "angrebet." Hændelsen blev brugt af Hitler som retfærdiggørelse for invasionen af Polen den følgende dag. Den var fuldstændigt fabrikeret.

**Tonkin-bugt-hændelsen — august 1964.** Den 2. august 1964 blev USS Maddox, en flådedestroyer, der udførte signaletterretningsoperationer i Tonkin-bugten ud for kysten af Nordvietnam, angrebet af nordvietnamesiske torpedobåde. En anden hændelse blev rapporteret den 4. august, hvor Maddox og USS Turner Joy rapporterede at være under torpedoangreb. Præsident Lyndon Johnson brugte den anden hændelse til at sikre Tonkin-bugt-resolutionen fra Kongressen, der autoriserede eskaleringen af amerikansk militær involvering i Vietnam.

Det andet angreb fandt ikke sted. Besætningerne på skibene rapporterede uregelmæssige radar- og sonarkontakter i dårligt vejr. Kaptajn John Herrick, der kommanderede Maddox, sendte et kabel til Pacific Command med ordlyden: "Gennemgang af aktionen gør mange rapporterede kontakter og affyrede torpedoer tvivlsomme. Afvigende vejreffekter på radar og overivrige sonarbetjente kan have forårsaget mange rapporter." NSA, der havde opsnappet nordvietnamesisk kommunikation, anerkendte senere, at dets analytikere bevidst havde forvrænget efterretningerne for at understøtte konklusionen om, at et angreb havde fundet sted.

Tonkin-bugt-resolutionen førte til fuldskala udsendelse af amerikanske styrker i Vietnam. Over 58.000 amerikanere og anslået 2 til 3 millioner vietnamesere døde i den krig, der fulgte. Resolutionen var baseret på en begivenhed, der ifølge den amerikanske regerings egen indrømmelse ikke fandt sted.

**Operation Northwoods — 1962.** Dette er måske den mest direkte relevante præcedens for den 11. september. I marts 1962 underskrev og forelagde de forenede stabschefer — den højeste militære myndighed i USA — forsvarsminister Robert McNamara et forslag med titlen "Justification for U.S. Military Intervention in Cuba." Dokumentet, afklassificeret i 1997 gennem en Freedom of Information Act-anmodning fra Assassination Records Review Board, skitserede en serie falsk flag-operationer designet til at skabe retfærdiggørelsen for en amerikansk invasion af Cuba.

Forslagene inkluderede: iscenesættelse af falske angreb på den amerikanske flådebase i Guantanamo Bay; sænkning af et amerikansk flådefartøj i Guantanamo Bay med skyld på Cuba; gennemførelse af en "Remember the Maine"-kampagne ved brug af en offerliste fra en iscenesat hændelse; udvikling af "en kommunistisk cubansk terrorkampagne i Miami-området, i andre byer i Florida og endda i Washington"; detonation af plastikbomber på omhyggeligt udvalgte steder; arrestation af cubanske agenter og frigivelse af forberedte dokumenter "der underbygger cubansk involvering"; sænkning af en båd med cubanske flygtninge (virkelige eller simulerede); fremme af "mordforsøg mod cubanske flygtninge i USA"; sprængning af et amerikansk skib i Guantanamo Bay "og igangsætte rygter, der antyder, at det blev udført af Cuba" samt afholdelse af en begravelse for "falske ofre"; og — mest rystende — iscenesættelse af ødelæggelsen af et civilt fly.

Flykomplottet blev beskrevet i detaljer: et CIA-kontrolleret dronefly, malet og nummereret til at matche et rigtigt civilt passagerfly, ville blive substitueret for det rigtige fly ved et angivet punkt. Det rigtige fly ville lande hemmeligt på en flybase. Dronen, der ikke medførte passagerer, ville blive ødelagt med radiosignal over cubansk farvand, og hændelsen ville blive lagt Cuba til last.

Operation Northwoods blev underskrevet af formanden for de forenede stabschefer, general Lyman Lemnitzer. Det blev forelagt forsvarsminister McNamara. Præsident Kennedy afviste det. Lemnitzer blev efterfølgende forflyttet fra sin stilling.

Betydningen af Operation Northwoods kan ikke overvurderes. Det er et dokumenteret, afklassificeret, officielt anerkendt forslag fra det amerikanske militær om at dræbe amerikanske borgere, iscenesætte terrorangreb på amerikansk jord og give en fremmed regering skylden for at retfærdiggøre en krig. Det er bevis — ikke teori, bevis — for, at elementer inden for den amerikanske regering er i stand til at planlægge netop denne type operation.

**Operation Gladio — Den Kolde Krig.** Et NATO-styret program af "stay-behind"-netværk i Vesteuropa, Operation Gladio var designet til at modstå sovjetisk besættelse, men udførte i praksis terrorhandlinger mod civilbefolkninger i flere europæiske lande. I Italien var Gladio-agenter forbundet til Piazza Fontana-bomben i Milano i 1969, Bologna-banegårdsbombningen i 1980, der dræbte 85 mennesker, og talrige andre angreb. Strategien, kendt som "spændingsstrategien," var designet til at skabe frygt blandt civilbefolkningen og give venstreorienterede grupper skylden, hvorved man styrkede den offentlige støtte til højreorienterede, NATO-tilsluttede regeringer. Den italienske premierminister Giulio Andreotti anerkendte Gladios eksistens for det italienske parlament i 1990. Lignende programmer blev afsløret i Belgien, Grækenland, Tyrkiet og andre NATO-nationer.

Mønstret er konsistent på tværs af årtier og kontinenter. Regeringer — herunder demokratiske regeringer, herunder den amerikanske regering — har iscenesat, faciliteret eller tilladt angreb for at retfærdiggøre krige, udvide magt og kontrollere deres befolkninger gennem frygt. Dette er ikke en teori. Det er et historisk mønster, dokumenteret i officielle arkiver, anerkendt af regeringerne selv, gentaget så mange gange, at det udgør en standardprocedure.

Den 11. september bryder enten dette mønster eller fortsætter det. De beviser, der præsenteres i denne bog, antyder det sidste.

## Kapitel 21 — Sikkerhedsstaten

Angrebene den 11. september ændrede ikke blot amerikansk udenrigspolitik. De transformerede arkitekturen for indenlandsk regeringsførelse. De skabte — eller mere præcist, de fuldførte — infrastrukturen for en overvågnings- og sikkerhedsstat, der havde været under konstruktion i årtier, men manglede de politiske betingelser for fuld udrulning.

Før den 11. september var masseovervågning af amerikanske borgere uden en kendelse ulovlig. Regeringsorganer var forbudt at gennemføre indenlandske efterretningsoperationer mod amerikanere uden specifik dokumentation for kriminel aktivitet. FISA-retten, oprettet i 1978, krævede, at regeringen påviste rimelig grund, før den opnåede tilladelse til at overvåge en amerikansk person. Det fjerde forfatningstillæg — "Folkets ret til at være sikret i sine personer, huse, papirer og ejendele mod urimelige ransagninger og beslaglæggelser" — var, i det mindste i princippet, landets lov.

Efter den 11. september blev disse beskyttelser systematisk demonteret.

Transportation Security Administration (TSA) blev oprettet i november 2001. Inden for måneder var enhver amerikaner, der gik om bord på et fly, underkastet ransagninger, der ville have været betragtet som forfatningsstridige under enhver forudgående juridisk ramme. Sko fjernet. Tasker åbnet. Kroppe scannet. Væsker konfiskeret. Uskyldsformodningen blev vendt om: enhver rejsende blev behandlet som en potentiel trussel, indtil det modsatte var bevist. TSA har aldrig forhindret et terrorangreb. Dets egne interne test, gennemført af Department of Homeland Securitys inspektørgeneral, har gentagne gange vist fejlrater over 90% — screeners, der undlod at opdage våben og sprængstoffer, der bevidst var blevet introduceret gennem sikkerhedskontrollen. TSA leverer ikke sikkerhed. Det leverer sikkerhedsteater — opførelsen af tryghed, der normaliserer underkastelse under statslig autoritet.

Department of Homeland Security (DHS) blev oprettet i november 2002 og kombinerede 22 eksisterende føderale agenturer — herunder immigration og naturalisering, told, Secret Service, kystbevogtningen og FEMA — til en enkelt afdeling med 240.000 ansatte og et årligt budget på over 50 milliarder dollars. Det var den største omorganisering af den føderale regering siden oprettelsen af forsvarsministeriet i 1947. Det erklærede formål var at koordinere indenlandsk sikkerhed. Den praktiske effekt var at centralisere kontrollen over indenlandsk overvågning, immigration og katastrofeberedskab under en enkelt myndighed med minimalt kongresmæssigt tilsyn.

NSA's indenlandske overvågningsprogram, afsløret af Edward Snowden i 2013, havde været i drift siden kort efter den 11. september. Programmet — autoriseret af præsident Bush under en klassificeret præsidentiel ordre — indsamlede telefonmetadata for alle amerikanere: hvem der ringede til hvem, hvornår, hvor længe og hvorfra. Det indsamlede indholdet af international kommunikation, der passerede gennem amerikansk telekommunikationsinfrastruktur. Det indsamlede e-mail, chatlogfiler, browserhistorik og sociale medieaktivitet. Omfanget var omfattende: enhver amerikaner med en telefon eller en internetforbindelse var under overvågning.

Den juridiske ramme for denne overvågning blev konstrueret i lag. Patriot Act leverede det lovmæssige grundlag. FISA Amendments Act af 2008 udvidede det. Præsidentielle ordrer leverede klassificeret autorisation for programmer, der gik ud over selv, hvad Patriot Act tillod. Og FISA-retten — der mødtes i hemmelighed, kun hørte regeringens argumenter, uden nogen kontradiktorisk proces — godkendte stort set enhver overvågningsanmodning, den modtog. Mellem 1979 og 2012 godkendte FISA-retten 33.942 overvågningskendelser og afviste 11. Det er ikke en domstol. Det er en valideringsmekanisme.

Fusionscentrene — over 70 af dem, etableret over hele landet — var designet til at dele efterretninger mellem føderale, statslige og lokale retshåndhævende myndigheder. I praksis blev de clearingcentraler for indenlandsk overvågning, der overvågede politiske protester, miljøaktivister, fredsgrupper og enhver, hvis aktiviteter kunne udlægges som en potentiel trussel. En senatsundersøgelse i 2012 fandt, at fusionscentrene havde produceret tvivlsom efterretningsrapportering — meget af det fokuseret på amerikanske borgere, der var engageret i forfatningsmæssigt beskyttede aktiviteter — mens de undlod at producere brugbar antiterrorefterretning.

Flyveforbudslisten, vedligeholdt af Terrorist Screening Center, er vokset fra et par hundrede navne efter den 11. september til over en million. Inklusion på listen kræver ingen domfældelse, ingen retssag, ingen beviser præsenteret for den pågældende og ingen pålidelig mekanisme for fjernelse. Personer er blevet sat på flyveforbudslisten for politisk aktivisme, for at skrive kritiske artikler og for at have navne, der ligner mistænkte terroristers. Senator Ted Kennedy blev gentagne gange stoppet i lufthavne, fordi et "T. Kennedy" optrådte på listen. Hvis en amerikansk senator ikke kan få sig selv fjernet fra listen, har den almindelige borger ingen chance.

Militariseringen af lokale politistyrker accelererede dramatisk efter den 11. september. Forsvarsministeriets 1033-program, der overfører overskydende militærudstyr til lokale politiafdelinger, leverede over 7,4 milliarder dollars i udstyr mellem 1997 og 2014 — pansrede mandskabsvogne, granatkastere, militærrifler, bajonetter og helikoptere. Politiafdelinger i små byer, der aldrig havde stået over for noget farligere end en trafikforseelse, blev udstyret med krigsførelsens redskaber. Den visuelle transformation — politi i militærunifromer, kørende i pansrede køretøjer, bærende militærvåben — normaliserede tilstedeværelsen af en militariseret sikkerhedsstyrke i amerikanske lokalsamfund.

Den kumulative effekt af disse ændringer er et overvågnings- og sikkerhedsapparat af en skala, der ville have været utænkelig før den 11. september, og som i vid udstrækning opererer uden for demokratisk ansvarlighed. NSA kan overvåge din kommunikation. FBI kan tilgå dine optegnelser uden en kendelse. TSA kan ransage din krop. DHS kan koordinere det hele. FISA-retten vil godkende, hvad end regeringen anmoder om. Og flyveforbudslisten kan begrænse din bevægelsesfrihed uden forklaring.

Sådan ser et frit samfund ikke ud. Sådan ser et kontrolleret samfund ud. Og enhver komponent af det blev bygget på fundamentet af den 11. september — retfærdiggjort af den frygt, der blev skabt den dag og opretholdt i årene, der fulgte.

Det spørgsmål, der må stilles, er simpelt: hvem drager fordel af en befolkning under konstant overvågning? Ikke befolkningen selv. En overvåget befolkning er en kontrolleret befolkning. Fordelen flyder opad — til de institutioner, der besidder magten, der styrer politikken, der profiterer af de kontrakter, der bygger og vedligeholder overvågningsinfrastrukturen.

Den 11. september truede ikke den amerikanske magtstruktur. Den styrkede den. Den gav sikkerhedsstaten alt, hvad den ønskede, og fjernede de sidste tilbageværende forhindringer for total informationsbevidsthed. Tårnene faldt, og en ny arkitektur rejste sig i deres sted — ikke af stål og glas, men af data og kontrol.

## Kapitel 22 — Den psykologiske operation

Den 11. september var ikke blot en fysisk begivenhed. Den var en psykologisk operation — den mest effektive i moderne historie. Den fysiske ødelæggelse var begrænset til et par bygninger og en mark i Pennsylvania. Den psykologiske ødelæggelse var altomfattende: den omformede bevidstheden hos en hel nation og, gennem det globale medieapparat, verdens bevidsthed.

Mekanismen er velforstået. Den har et navn: traumebaseret konditionering.

Når et menneske oplever en traumatisk begivenhed — særligt en, der er pludselig, voldelig og involverer massedød — træder hjernen ind i en neurologisk tilstand, der adskiller sig fra normal bevidsthed. Amygdala, hjernens frygtbearbejdende center, bliver hyperaktiv. Den præfrontale cortex, ansvarlig for rationel analyse og kritisk tænkning, undertrykkes. Individet træder ind i en tilstand af forhøjet suggestibilitet — en tilstand, hvor information leveret af autoritetsfigurer accepteres uden de normale filtre af skepsis og analyse.

Dette er ikke en teori. Det er etableret neurovidenskab, dokumenteret i hundredvis af fagfællebedømte studier om traumer, frygtkonditionering og posttraumatisk stress. Det er også det operationelle grundlag for ethvert psykologisk krigsførelsesprogram udviklet af enhver stor efterretningstjeneste i det 20. århundrede. CIA's MKUltra-program, der kørte fra 1953 til 1973, studerede eksplicit brugen af traumer, frygt og sensorisk manipulation til at kontrollere menneskelig adfærd. Programmets resultater blev ikke ødelagt, da MKUltra officielt blev afsluttet. De blev absorberet i efterretningsfællesskabets operationelle doktrin.

Den 11. september blev traumet leveret med klinisk præcision. Det første fly ramte klokken 8:46, før størstedelen af landet var helt vågent. Klokken 9:03, da det andet fly ramte sydtårnet, var hvert fjernsyn i Amerika stillet ind på dækningen. Det andet nedslag blev set live af anslået 100 millioner amerikanere. Billederne blev derefter genafspillet — hundredvis af gange i de første 24 timer, tusindvis af gange i den første uge.

Gentagelsen var nøglen. En enkelt eksponering for et traumatisk billede producerer en stressrespons. Gentagen eksponering producerer, hvad psykologer kalder "traumatisk indkodning" — billedet bliver permanent indlejret i det limbiske system, associeret med frygtresponsen og tilgængeligt ved enhver efterfølgende stimulus, der ligner den oprindelige begivenhed. Enhver amerikaner, der så fjernsyn den 11. september, blev i neurologiske termer konditioneret. Frygtresponsen blev forankret til specifikke triggere: fly, høje bygninger, mellemøstlige ansigter, ordet "terrorisme."

Den følelsesmæssige tilstand hos nationen i dagene og ugerne efter den 11. september var ikke sorg. Sorg er en proces, der udfolder sig over tid og til sidst finder sin afslutning. Hvad den amerikanske offentlighed oplevede, var en vedvarende tilstand af traumatisk hyperarousal — en tilstand, hvor nervesystemet forbliver i "kamp eller flugt"-tilstand, ude af stand til at vende tilbage til udgangspunktet. I denne tilstand er individet disponeret for lydighed over for autoritet, for aggression mod identificerede fjender og for accept af enhver foranstaltning, der præsenteres som nødvendig for overlevelse.

Det er i denne tilstand, Patriot Act blev vedtaget. Det er i denne tilstand, krigene i Afghanistan og Irak blev lanceret. Det er i denne tilstand, tortur blev accepteret, masseovervågning blev normaliseret, og udhulingen af borgerlige frihedsrettigheder blev tolereret. De beslutninger, der blev truffet i denne tilstand, var ikke produktet af rationel overvejelse. De var produktet af en traumatiseret befolkning, der reagerede på autoritetsfigurer, der præsenterede sig som beskyttere.

Sproget blev omhyggeligt styret. "Krigen mod Terror" — ikke "efterforskning af angrebene." "Hjemland" — et ord, der aldrig havde været en del af det amerikanske politiske vokabular, importeret direkte fra det tyske "Heimat" med dets autoritære konnotationer. "Ser du noget, sig noget" — socialiseringen af gensidig overvågning, der træner borgere i at betragte hinanden som potentielle trusler. "Du er enten med os eller imod os" — elimineringen af nuance, den binære indramning, der udelukker kritisk tænkning.

Det farvekodede trusselsniveau-system, introduceret af Department of Homeland Security i marts 2002, holdt frygten på et konstant lavt kog. Trusselsniveauet blev hævet før valg, før kontroversiel lovgivning, før militære aktioner — altid med vage advarsler om uspecificerede trusler, der aldrig materialiserede sig. Systemet tjente intet operationelt sikkerhedsformål. Efterretningstjenester offentliggør ikke deres trusselsvurderinger. Farvediagrammet var ikke til efterretningsfællesskabet. Det var til offentligheden. Det var et frygtstyringsværktøj.

Tom Ridge, den første minister for Homeland Security, udtalte senere, at han blev presset af andre højtstående embedsmænd til at hæve trusselsniveauet til politiske formål, selv når efterretningerne ikke understøttede det. "Oftere end ikke var vi de mindst tilbøjelige til at hæve det," sagde Ridge. "Nogle gange var vi uenige i efterretningsvurderingen. Nogle gange mente vi, at selv hvis efterretningerne var gode, sætter man ikke nødvendigvis landet i alarm."

Frygten var ikke et uheld. Den var et instrument. Enhver komponent af den post-9/11 respons — krigene, overvågningen, sikkerhedsteatret, udhulingen af rettigheder — krævede en frygtslagen befolkning for at lykkes. En befolkning, der tænkte klart, ville have spurgt, hvorfor 15 af de 19 flykaprere var saudiere, og hvorfor USA invaderede Afghanistan og Irak i stedet for Saudi-Arabien. En befolkning, der tænkte klart, ville have læst Patriot Act, før den accepterede den. En befolkning, der tænkte klart, ville have krævet en reel efterforskning, før den lancerede krige.

Befolkningen tænkte ikke klart. Den var i chok. Og chokket blev opretholdt — gennem mediegentagelse, gennem farvekodede alarmer, gennem miltbrandskræk, gennem den konstante påkaldelse af "det næste angreb" — i årevis. Længe nok til at bygge overvågningsstaten. Længe nok til at lancere krigene. Længe nok til at gøre det midlertidige permanent.

Da frygten begyndte at aftage — år senere, efter at intet efterfølgende angreb materialiserede sig på amerikansk jord — var infrastrukturen bygget, krigene var i gang, lovene var vedtaget, og præcedenserne var sat. Den psykologiske operation havde opnået sit mål: den havde transformeret et frit samfund til et føjeligt, og den havde gjort det med entusiastisk samtykke fra de mennesker, der blev transformeret.

Det her er ikke nyt. Ethvert autoritært system begynder med et traume. Rigsdagsbranden. Pearl Harbor. Tonkin-bugten. Mønstret er identisk: en chokerende begivenhed producerer frygt, frygt producerer føjelighed, føjelighed producerer magt, og magt — engang erhvervet — opgives aldrig frivilligt.

Den 11. september var det amerikanske traume. Og de mennesker, der nød godt af det, forstod, bedre end nogen andre, hvordan traumer virker.

## Kapitel 23 — Hvem drager fordel

Det er det eneste spørgsmål, der betyder noget: hvem drog fordel?

Ikke hvem der fik skylden. Ikke hvem den officielle historie identificerer som gerningsmanden. Hvem drog faktisk fordel af angrebene den 11. september og det system, der blev bygget oven på dem?

Spørgsmålet er simpelt. Svaret er omfattende.

**Forsvarsindustrien.** I regnskabsåret før den 11. september var USA's forsvarsbudget 316 milliarder dollars. I 2011 var det mere end fordoblet til 700 milliarder dollars. I 2023 oversteg det 850 milliarder dollars. De samlede omkostninger ved Krigen mod Terror, herunder militære operationer, veteranpleje, hjemlandssikkerhedsudgifter og renter på krigsrelateret gæld, er blevet anslået af Costs of War Project ved Brown University til 8 billioner dollars.

Disse penge gik et sted hen. De gik til Lockheed Martin, hvis omsætning voksede fra 25 milliarder dollars i 2001 til over 65 milliarder dollars i 2022. De gik til Boeing, til Raytheon, til Northrop Grumman, til General Dynamics, til BAE Systems. De gik til private militærentreprenører — Blackwater, DynCorp, CACI International, Titan Corporation — der leverede sikkerhed, afhøring, logistik og efterretningstjenester i Irak og Afghanistan. Privatiseringen af krig, accelereret af den 11. september, skabte et parallelt militær-industrielt kompleks, der opererer med endnu mindre ansvarlighed end Pentagon selv.

Dick Cheney forlod Halliburton for at blive vicepræsident. Halliburton modtog over 39 milliarder dollars i regeringskontrakter relateret til krigene. Cheney fortsatte med at besidde aktieoptioner og modtage udskudt kompensation fra Halliburton gennem hele sin tid i embedet. Interessekonflikten er ikke subtil. Den er flagrant. Og den havde ingen konsekvenser.

**Efterretningstjenesterne.** Før den 11. september var CIA under pres. Den Kolde Krig var forbi. Dets relevans blev sat spørgsmålstegn ved. Dets budget blev undersøgt. Dets skjulte operationer blev afsløret. Efter den 11. september er CIA's budget — hvoraf størstedelen er klassificeret — anslået til at være fordoblet eller tredoblet. Agenturets myndighed udvidedes dramatisk: ekstraordinær overførsel (bortførelse af mistænkte og transport til lande, der praktiserer tortur), forbedrede forhørsteknikker (tortur udført direkte af CIA-personale på "sorte steder" rundt om i verden) og målrettede drabsprogrammer (droneangreb, der har dræbt tusindvis, herunder amerikanske statsborgere, uden rettergang).

NSA, der havde været begrænset af juridiske restriktioner på indenlandsk overvågning, modtog nøjagtigt, hvad det ønskede: myndigheden til at overvåge al elektronisk kommunikation, indenlandsk og udenlandsk, uden meningsfuldt tilsyn. Det samlede efterretningsfællesskabs budget, kendt som det "sorte budget," blev anslået til cirka 80 milliarder dollars årligt i 2013 — en stigning på over 250% fra niveauet før 9/11.

**Arkitekterne bag amerikansk hegemoni.** PNAC-underskriverne fik alt, hvad de bad om. Den militære dominans, de beskrev i "Rebuilding America's Defenses," blev implementeret. Den præventive krigsdoktrin, de talte for, blev officiel politik. Det globale netværk af amerikanske militærbaser udvidedes. Amerikanske styrker besatte Irak og Afghanistan og etablerede permanente baser i hjertet af Mellemøsten — nøjagtigt som dokumentet specificerede.

USA's geopolitiske position blev omformet efter tegningen. Kontrol over mellemøstlig olie — ikke til direkte udvinding, men til strategisk gearing over potentielle konkurrenter (Kina, Europa, Japan), der er afhængige af den — blev konsolideret. Dollarens status som global reservevaluta, understøttet af petrodollarsystemet, blev forstærket gennem militær dominans over de olieproducerende regioner.

**Israel.** I den umiddelbare efterdønning af den 11. september blev Benjamin Netanyahu spurgt, hvad angrebene betød for forholdet mellem USA og Israel. Hans svar: "Det er meget godt." Han rettede derefter sig selv: "Nå, ikke meget godt, men det vil generere øjeblikkelig sympati." Han havde ret. Den 11. september tilpassede amerikanske og israelske strategiske interesser som aldrig før. "Krigen mod Terror"-rammen kastede Israels konflikt med palæstinenserne som en del af en global kamp mod islamisk terrorisme og transformerede en territorial tvist til en civilisatorisk kamp. Amerikansk militærbistand til Israel, allerede substantiel, steg. Amerikansk diplomatisk beskyttelse af Israel i FN blev endnu mere absolut. Den amerikanske offentlighed, konditioneret til at betragte muslimer som fjender, blev mere sympatisk over for Israels fortælling.

Fem israelske statsborgere blev anholdt den 11. september, efter at de var blevet observeret fejrende og filmende de brændende tårne fra et tag i New Jersey. De var ansatte i et flyttefirma kaldet Urban Moving Systems. Da de blev tilbageholdt af FBI, udtalte chaufføren — Sivan Kurzberg: "Vi er israelere. Vi er ikke jeres problem. Jeres problemer er vores problemer. Palæstinenserne er problemet." De fem mænd blev tilbageholdt i 71 dage og derefter deporteret til Israel, hvor de optrådte i et tv-talkshow og udtalte, at de havde været i New York for at "dokumentere begivenheden." Hvordan de på forhånd vidste, at der ville være en begivenhed at dokumentere, er aldrig blevet forklaret.

**Overvågningsteknologiindustrien.** Virksomheder, der leverer overvågningsudstyr, dataanalyse, biometrisk identifikation og sikkerhedssystemer, oplevede eksplosiv vækst efter den 11. september. Palantir Technologies, grundlagt i 2003 med startkapital fra CIA's venturekapitalarm In-Q-Tel, voksede til en virksomhed til 20 milliarder dollars, der leverer dataanalyseværktøjer til efterretningstjenester og militære kommandoer. Den biometriske identifikationsindustri, cybersikkerhedsindustrien, grænsesikkerhedsteknologiindustrien — alle disse sektorer blev enten skabt eller massivt udvidet af den post-9/11 sikkerhedsstat.

**Det finansielle system.** Den ansvarlighedskrise, der eksisterede før den 11. september — Enron, WorldCom, skandalerne med virksomhedssvindel i slutningen af 1990'erne og begyndelsen af 2000'erne — blev begravet. SEC's efterforskningsakter for flere store sager var opbevaret i Building 7, der kollapsede om eftermiddagen den 11. september. De finansielle uregelmæssigheder, der var under efterforskning — regnskabssvindel, markedsmanipulation, plyndring af pensionsfonde — blev fortrængt fra offentlighedens opmærksomhed af angrebene. Det finansielle establishment modtog en effektiv benådning.

Overvej nu, hvem der ikke drog fordel.

Den amerikanske offentlighed drog ikke fordel. Den mistede sine borgerlige frihedsrettigheder, sit privatliv, sine sønner og døtre i udenlandske krige og billioner af dollars i skatteindtægter, der kunne have været brugt på sundhedspleje, uddannelse og infrastruktur.

Afghanistans befolkning drog ikke fordel. Deres land blev besat i tyve år, deres byer bombarderet, deres civile dræbt, og deres regering returneret til de samme Taliban, der regerede før invasionen.

Iraks befolkning drog ikke fordel. Deres land blev invaderet under falske påskud, deres infrastruktur ødelagt, deres samfund smadret og deres region destabiliseret på måder, der fortsat producerer vold og lidelse.

De første indsatsstyrker drog ikke fordel. De blev forgiftet og forladt.

Ofrenes familier drog ikke fordel. De mistede deres kære og blev nægtet sandheden om, hvordan og hvorfor.

De eneste, der drog fordel af den 11. september, er magtens institutioner — militære, efterretningsmæssige, finansielle og politiske — der brugte angrebene til at udvide deres myndighed, øge deres budgetter, lancere deres krige og konstruere et system af overvågning og kontrol, der ville have været politisk umuligt uden en katalyserende begivenhed.

Spørgsmålet er ikke, om disse institutioner drog fordel. Det gjorde de — målbart, massivt og permanent. Spørgsmålet er, om deres fordel var et tilfælde eller et resultat af design.

De beviser, der præsenteres i denne bog — den forhåndsplacerede fortælling, efterretningsadvarslerne der blev ignoreret, krigsøvelserne der lammede responsen, de finansielle anomalier, den forhåndsskrevne lovgivning, fysikken der modsiger den officielle beretning, den systematiske obstruktion af efterforskning — antyder, at tilfælde ikke er en tilstrækkelig forklaring.

Hvem der drager fordel, er den, der handler. Dette er det ældste princip inden for kriminalefterforskning. Og svaret, i den 11. septembers tilfælde, gemmer sig ikke i en hule.


# Del VI — Opgøret

## Kapitel 24 — Tyve år med løgne

Mere end to årtier er gået siden den 11. september 2001. I den tid er de beviser, der modsiger den officielle fortælling, ikke blevet svagere. De er vokset. Hvert år afklassificeres nye dokumenter, nye vidner melder sig, nye analyser publiceres, og nye retssager producerer nye afsløringer. Muren af den officielle historie har ikke holdt. Den har fået revner, gentagne gange, og de institutioner, der byggede den, er blevet tvunget til at lappe den med tiltagende desperation.

Hvad er blevet bevist? Ikke teoretiseret. Bevist — dokumenteret, bekræftet og i mange tilfælde anerkendt af de selvsamme institutioner, der forsøgte at undertrykke det.

Det er blevet bevist, at 9/11-kommissionen var kompromitteret. Den administrerende direktør, Philip Zelikow, havde direkte interessekonflikter med den Bush-administration, han efterforskede. Kommissær Max Cleland trak sig og kaldte processen "svindel." Ledende juridisk rådgiver John Farmer skrev, at den officielle beretning var "næsten udelukkende usand." Kommissionens medformænd Thomas Kean og Lee Hamilton skrev senere en bog, *Without Precedent*, hvori de udtalte, at kommissionen var "sat op til at fejle," og at nøgleagenturer — særligt NORAD og FAA — havde afgivet falsk vidnesbyrd.

Medformændene for efterforskningen konkluderede, at agenturer under den amerikanske regering løj for efterforskningen. Dette er ikke en konspirationsteori. Det er den erklærede holdning hos de mennesker, der ledede efterforskningen.

Det er blevet bevist, at efterretningsfællesskabet havde omfattende forhåndsvarsling. Presidential Daily Briefing af 6. august 2001 — "Bin Ladin Determined to Strike in US" — er afklassificeret og offentligt tilgængelig. Advarslerne fra elleve udenlandske efterretningstjenester er dokumenteret i kongressens fælles undersøgelse. FBI-hovedkvarterets blokering af FBI-efterforskninger er dokumenteret i vidnesbyrdene fra Coleen Rowley, Robert Wright og andre. CIA's nægtelse af at dele information om kendte flykaprere med FBI er dokumenteret i agenturets egne interne gennemgange.

Fortællingen om "efterretningssvigt" — historien om, at agenturerne simpelthen overså tegnene — er blevet modbevist af agenturernes eget personale. Tegnene blev ikke overset. De blev set, rapporteret og undertrykt.

Det er blevet bevist, at Building 7 faldt med frit falds acceleration. NIST anerkendte dette i sin endelige rapport i november 2008. Frit fald betyder nul strukturel modstand. Ingen brandinduceret kollapsmekanisme er nogensinde blevet demonstreret, der producerer frit fald i en stålrammebygning. Over 3.000 arkitekter og ingeniører har underskrevet AE911Truths petition, der opfordrer til en ny efterforskning af bygningens kollaps. University of Alaska Fairbanks konkluderede i et fireårigt studie ledet af professor Leroy Hulsey i 2020, at "brand ikke forårsagede kollapsen af WTC 7," og at "kollapsen af WTC 7 var et globalt svigt, der involverede den næsten samtidige svigt af enhver søjle i bygningen."

Det her er en fagfællebedømt, universitetsgennemført strukturel analyse, der direkte modsiger NIST-rapporten. Den konkluderede, at den eneste mekanisme konsistent med den observerede kollaps er den samtidige fjernelse af al strukturel understøtning — hvilket pr. definition er kontrolleret nedrivning.

Det er blevet bevist, at luften ved Ground Zero var giftig, og at EPA løj om det. EPA's inspektørgeneral-rapport fra 2003 bekræftede, at Det Hvide Hus' Council on Environmental Quality havde presset EPA til at udsende vildledende forsikringer. Christine Todd Whitman, EPA-administratoren, der erklærede luften sikker, anerkendte senere, at udtalelsen var påvirket af ønsket om at genåbne Wall Street.

Det er blevet bevist, at saudiske regeringsembedsmænd ydede materiel støtte til flykaprerne. De afklassificerede 28 sider fra kongressens fælles undersøgelse, frigivet i 2016, dokumenterer forbindelserne mellem saudisk diplomatisk og efterretningsmæssigt personale og flykaprernes støttenetværk i USA. Den igangværende retssag anlagt af ofrenes familier har produceret yderligere FBI-dokumenter, der bekræfter disse forbindelser.

Det er blevet bevist, at krigene lanceret efter den 11. september var planlagt før angrebene. PNAC-dokumentet "Rebuilding America's Defenses" er offentligt tilgængeligt. General Wesley Clarks beretning om syv-landes-planen er registreret. Planlægningen af den afghanske invasion før 9/11 er bekræftet af flere diplomatiske kilder. Fabrikationen af efterretninger vedrørende Iraks masseødelæggelsesvåben er dokumenteret i Senatets efterretningsudvalgs gennemgang efter krigen og i vidnesbyrd fra talrige efterretningsembedsmænd.

Det er blevet bevist, at Patriot Act var forberedt før den 11. september. Hastigheden af dens introduktion og vedtagelse — 342 sider af kompleks lovgivning på 45 dage — og vidnesbyrd fra kongresmedlemmer, der udtalte, at lovforslaget ikke var tilgængeligt til gennemsyn før afstemningen, fastslår, at lovgivningen var klar og ventede på de betingelser, den 11. september leverede.

Det er blevet bevist, at anomal finansiel handel fandt sted før angrebene. SEC's egen efterforskning bekræftede de usædvanlige put-optioner på flyselskabsaktier. Identiteten på handlerne er aldrig blevet offentligt oplyst. SEC's efterforskningsakter forbliver forseglede.

Det er blevet bevist, at militærets manglende opfangning af nogen af de fire fly var en afvigelse fra standardprocedure. 67 opfangninger blev succesfuldt gennemført i året før den 11. september. De krigsøvelser, der kørte den morgen, som simulerede flykapringscenarier og indsatte falske spor på radarskærme, er dokumenteret af militære embedsmænd og anerkendt af NORAD.

Hvad der forbliver ubevist, er ikke beviserne. Hvad der forbliver ubevist, er det fulde omfang af operationen — hvem der planlagde den, hvem der autoriserede den, hvem der udførte den, og hvordan. Beviserne peger i retninger, som den officielle efterforskning nægtede at se. Beviserne implicerer institutioner og personer, der aldrig blev efterforsket. Beviserne kræver en ny efterforskning — en med stævningsbeføjelse, uafhængig finansiering og mandatet til at følge kendsgerningerne, uanset hvor de fører hen.

Familierne har krævet det. De første indsatsstyrker har krævet det. Arkitekterne og ingeniørerne har krævet det. Efterretningsfolkene har krævet det. De eneste, der har nægtet, er de mennesker i magtpositioner, der har myndigheden til at bevilge det.

Tyve års beviser har ikke produceret officiel ansvarlighed. De har produceret en stadigt voksende bevismasse, der viser, at den officielle historie er falsk, et stadigt voksende fællesskab af informerede borgere, der forstår dette, og en stadigt mere desperat indsats fra institutionelle medier og regeringsmyndigheder for at opretholde fortællingen med det eneste værktøj, de har tilbage: ordet "konspiration."

Ordet bruges som et våben — en etiket, der er beregnet til at afslutte undersøgelse, før den begynder. Det er beregnet til at få spørgeren til at føle sig tåbelig, til at få publikum til at afvise beviserne uden at undersøge dem, til at placere hele emnet uden for grænserne for acceptabel diskurs.

Men beviserne er ligeglade med, hvad du kalder dem. Fysikken bag frit fald ændrer sig ikke, fordi nogen bruger et nedsættende udtryk. Den kemiske sammensætning af nanotermit ændrer sig ikke, fordi en tv-anker kalder det en konspirationsteori. FBI-oversætterens vidnesbyrd bliver ikke mindre troværdigt, fordi regeringen klassificerede det. Vidnerne holder ikke op med at være vidner, fordi medierne nægter at interviewe dem.

Sandheden om den 11. september er ikke skjult. Den er tilgængelig, i dokumenter, i vidnesbyrd, i videnskabelig analyse, i ordene fra de mennesker, der var der. Hvad der er skjult, er kun institutionernes vilje til at anerkende, hvad beviserne viser.

Den vilje vil komme. Ikke fordi institutionerne frivilligt vil tilbyde den — det gør de aldrig. Den vil komme, fordi nok mennesker vil læse beviserne, forstå beviserne og nægte at acceptere løgnen. Den vil komme, fordi sandheden har en egenskab, som løgne ikke har: den er selvbærende. En løgn kræver konstant vedligeholdelse — konstant gentagelse, konstant håndhævelse, konstant undertrykkelse af de modstridende fakta. Sandheden kræver kun eksponering.

Den her bog er en handling af eksponering. Beviserne er blevet præsenteret. Resten er op til dig.

## Kapitel 25 — Hvorfor det stadig betyder noget

Hvis du har læst hertil, stiller du måske dig selv et rimeligt spørgsmål: hvorfor betyder det noget? Den 11. september var for over to årtier siden. Tårnene er væk. Krigene er ved at være slut. Bin Laden er død. De første indsatsstyrker er døende. Familierne bliver ældre. Verden er gået videre til andre kriser, andre frygtscenarier, andre fortællinger. Hvorfor grave i murbrokkerne af en forbrydelse, som verden synes fast besluttet på at glemme?

Det betyder noget, fordi den 11. september ikke er historie. Den er nutiden.

Hver gang du tager dine sko af i en lufthavn, lever du i den verden, den 11. september byggede. Hver gang en drone dræber en familie i et land, du ikke kan finde på et kort, flyver den drone på den autoritet, der blev givet af den 11. september. Hver gang en regering påberåber sig national sikkerhed for at klassificere et dokument, overvåge en borger eller undertrykke dissens, udøver den beføjelser, der blev skabt eller udvidet af den 11. september. Hver gang en lov vedtages, der bytter frihed for løftet om sikkerhed, er præcedensen den 11. september.

Arkitekturen af kontrol, der blev bygget på fundamentet af den dag, er ikke midlertidig. Den er permanent. Den var designet til at være permanent. Og den vil forblive permanent, indtil fundamentet undersøges, sættes spørgsmålstegn ved og forstås for, hvad det er.

Det er derfor, sandheden om den 11. september betyder noget. Ikke som en øvelse i historisk revision. Ikke som en intellektuel stræben. Ikke som en hobby for mennesker med for meget tid og for mange mistanker. Det betyder noget, fordi løgnen er bærende. Hele strukturen af det 21. århundredes regeringsførelse — overvågningsstaten, den permanente krigstilstand, det militariserede politi, udhulingen af retssikkerhed, normaliseringen af eksekutiv overskridelse — hviler på den officielle historie om den 11. september. Hvis historien er sand, har den struktur, der er bygget oven på den, i det mindste nødvendighedens retfærdiggørelse. Hvis historien er falsk, er strukturen illegitim — og alt, den har produceret, er frugten af et forgiftet træ.

Det er derfor, den officielle historie forsvares med sådan voldsomhed. Ikke fordi den er sand — hvis den var sand, kunne den modstå granskning uden assistance. Den forsvares, fordi den er nødvendig. Den er slutstenen. Fjern den, og buen kollapser.

Det er også derfor, de mennesker, der sætter spørgsmålstegn ved den officielle historie, angribes med sådan intensitet. Etiketten "konspirationsteoretiker" påføres ikke, fordi spørgsmålene er tåbelige. Den påføres, fordi spørgsmålene er farlige. Farlige ikke for den offentlige sikkerhed — spørgsmålene i sig selv skader ingen — men for legitimiteten af institutioner, der har bygget deres autoritet på svaret.

Overvej, hvad det ville betyde, hvis sandheden om den 11. september var bredt forstået. Ikke mistænkt, ikke hvisket om, ikke begrænset til internettets marginer — men bredt forstået, accepteret og integreret i den offentlige bevidsthed.

Det ville betyde, at krigene i Afghanistan og Irak ikke var handlinger af selvforsvar, men angrebshandlinger — hvilket gør dem, under international lov, til krigsforbrydelser. Det ville betyde, at arkitekterne bag disse krige er krigsforbrydere. Det ville betyde, at Patriot Act ikke var en nødforanstaltning, men et forudplanlagt greb efter forfatningsmæssige rettigheder. Det ville betyde, at de efterretningstjenester, der skulle beskytte offentligheden, i stedet faciliterede eller tillod det værste angreb i amerikansk historie. Det ville betyde, at de medieinstitutioner, der skulle informere offentligheden, i stedet bedrog den. Det ville betyde, at regeringen — eller elementer inden for den — deltog i mordet på næsten 3.000 af sine egne borgere.

Implikationerne er så vidtrækkende, så destabiliserende, så fundamentalt truende mod den eksisterende orden, at etablissementet ikke har andet valg end at undertrykke spørgsmålene. Sandheden om den 11. september er ikke blot ubelejlig. Den er eksistentielt truende for de institutioner, der styrer den vestlige verden.

Det er derfor, det betyder noget. Ikke på grund af, hvad der skete en dag i september. Men på grund af, hvad der er blevet bygget oven på det, hvad der fortsat bygges oven på det, og hvad der vil fortsætte med at blive bygget oven på det, indtil fundamentet blottes.

At forstå den 11. september handler ikke om fortiden. Det handler om at forstå arkitekturen af den verden, du lever i nu. Det handler om at forstå, hvorfor din kommunikation overvåges, hvorfor din regering fører krige på den anden side af jorden, hvorfor dit politi er militariseret, hvorfor dine rettigheder er betingede, og hvorfor enhver, der stiller de forkerte spørgsmål, øjeblikkeligt marginaliseres.

Tårnene faldt. Men de strukturer, der rejste sig i deres sted — strukturer af overvågning, af permanent krig, af fabrikeret samtykke — står stadig. De er større, stærkere og dybere indlejret end nogensinde.

Det første skridt mod at demontere et system bygget på en løgn er at forstå løgnen. Det er, hvad denne bog har forsøgt at levere: ikke en teori, men en bevismasse. Ikke et svar, men et sæt spørgsmål, som den officielle fortælling ikke kan overleve.

Beviserne er her. De har været her i over to årtier. De er i fysikken, i pengene, i de advarsler, der blev ignoreret, i de krige, der blev planlagt, i den lovgivning, der blev skrevet, i det støv, der blev analyseret, i det vidnesbyrd, der blev bragt til tavshed, og i de spørgsmål, der blev forbudt.

Tårnene faldt en tirsdag morgen. Løgnen blev bygget om onsdagen. Den er blevet opretholdt hver dag siden.

Du behøver ikke tilladelse til at sætte spørgsmålstegn ved den. Du behøver ikke kvalifikationer til at læse beviserne. Du behøver ikke autoritet til at tænke selv. Det eneste, der kræves, er viljen til at se på, hvad der er der — alt sammen, uden at blinke, uden komforten fra den fortælling, du fik givet — og til at stille det spørgsmål, som hele dette system var designet til at forhindre:

Hvad skete der egentlig?

Svaret gemmer sig ikke. Svaret venter. Det har ventet i over tyve år, i murbrokkerne, i støvet, i vidnesbyrdet fra de mennesker, der var der, i de dokumenter, der blev klassificeret, i de spørgsmål, der blev forbudt, i den fysik, der ikke lyver.

Tårnene faldt. Sandheden gjorde ikke. Den er begravet, men den er ikke ødelagt. Og begravede ting kommer til sidst frem i lyset.

Det er, hvad lys gør.
