# Gifttallerken
**Forfatter: Lucia Graves**
**Undertitel: Hvordan fødevare- og vandforsyningen blev et leveringssystem for sygdom**

## Resumé

Gifttallerken er en undersøgelse i 60 kapitler fordelt på seks dele, der undersøger hvordan den moderne fødevare- og vandforsyning systematisk blev forvandlet fra en kilde til næring til en leveringsmekanisme for kronisk sygdom og virksomhedsprofit — ødelæggelsen af levende jord af kemisk landbrug, patentering og genetisk modifikation af frø af virksomheder der nu kontrollerer den globale fødevareforsyning, mætningen af afgrøder med glyphosat og andre giftige kemikalier, fremstillingen af vanedannende forarbejdet mad designet til at overstyre hjernens mæthedssignaler, forureningen af drikkevand med fluor, klorbiprodukter, farmaceutiske rester og mikroplast, og den regulatoriske kapring der sikrer at systemet fortsætter uforstyrret mens de samme investeringsselskaber profiterer på både den mad der gør folk syge og de farmaceutiske produkter der håndterer sygdommen.

Værket trækker på USDA- og FDA-reguleringsoptegnelser, Monsanto-papirerne (interne dokumenter frigivet gennem retssager), Sugar Research Foundations interne dokumenter afdækket af Cristin Kearns, National Research Councils fluor-gennemgang fra 2006, Harvard School of Public Healths fluor-metaanalyse, National Toxicology Programs fluor-vurdering, WHO's klassificering af forarbejdet kød og glyphosat, IARC-monografierne, CDC og EPA vandkvalitetsdata, US Geological Surveys studier af farmaceutisk forurening, Ancel Keys' Seven Countries Study og dens kritikker, McGovern-komitéens diætmål, Codex Alimentarius Kommissionens forhandlinger, La Via Campesinas erklæringer om fødevaresuverænitet og forskning af Senan Molony, Robert Lustig, Gerald Pollack, Viktor Schauberger og Howard Moskowitz.

## Struktur

### Del I — Jorden (Kapitel 1-10)
Det levende jordmikrobiom og dets ødelæggelse. Dækker mykorrhizasvampe og bakteriesamfund der gør næringsstoffer tilgængelige for planter, den kemiske overtagelse af landbrug efter Anden Verdenskrig, NPK-løgnen der reducerede jordfrugtbarhed til tre elementer, jordmikrobiomets død under kemisk landbrug, monokulturens konsekvenser, det dokumenterede 30-50% fald i næringsstoftæthed i produkter siden 1950'erne, Den Grønne Revolution som virksomhedsekspansion forklædt som humanitær bistand, gældsfælden der drev 300.000 indiske landbrugsselvmord, og regenerativt landbrug som løsningen.

### Del II — Frøet (Kapitel 11-20)
Frøpatenter, genetisk modifikation og virksomhedskontrol. Dækker Monsantos historie fra PCB'er til Agent Orange til rBGH til Roundup, Diamond v. Chakrabarty højesteretsafgørelsen der tillod patentering af liv, GMO-fremstilling og indsættelse af fremmede gener i fødevareafgrøder, forædling af afgrøder til udbytte snarere end ernæring, terminatorteknologi designet til at forhindre frøopbevaring, Monsantos frøpoliti og retssager mod landmænd, Svalbard Globale Frøhvælving, Bayer-Monsanto-fusionen, fire virksomheder der kontrollerer det globale frømarked, og krigen mod frøopbevaring.

### Del III — Sprøjtemidlerne (Kapitel 21-30)
Glyphosat, pesticider og kemisk forurening. Dækker glyphosat som samtidig chelator, antibiotikum og herbicid, Roundup Ready-systemet der låste landmænd ind i kemisk afhængighed, mineralkhelering der fjerner næringsstoffer fra mad, tarmmikrobiomets ødelæggelse af glyphosat, IARC's kræftklassificering, Monsanto-papirerne der afslørede videnskabeligt bedrageri, cocktailen af andre giftstoffer herunder atrazin, chlorpyrifos og neonikotinoider, de utestede kemiske kombinationer i den virkelige verdens kost, hormonforstyrrelser ved dele-per-milliard-koncentrationer, og børns uforholdsmæssige belastning af pesticideksponering.

### Del IV — Fabrikken (Kapitel 31-40)
Forarbejdet madfremstilling og industrielt dyrehold. Dækker bliss point-fremstilling der designer mad til at overstyre mæthedssignaler, Sugar Research Foundations betaling af Harvard-videnskabsmænd for at give fedt skylden for hjertesygdom, frøolieovertagelsen der erstattede traditionelle fedtstoffer med inflammatoriske industriolier, fedtfattig-svindlen og USDA Food Pyramid der tredoblede fedmerater, højfruktose-majssirup og dens unikke metaboliske vej til fedtleversygdom, de tusindvis af utestede fødevaretilsætningsstoffer godkendt gennem GRAS-smuthullet, fabrikslandbrugets indespærring af milliarder af dyr der kræver rutinemæssige farmaceutiske produkter, antibiotikaresistenskrisen drevet af landbrugets antibiotikaforbrug, væksthormon og farmaceutiske rester i amerikansk kød forbudt i andre nationer, og paradokset med en befolkning der simultant er overernæret og underernæret.

### Del V — Vandet (Kapitel 41-50)
Vandforurening, privatisering og kontrol. Dækker fluor som et industriaffaldprodukt omdøbt til tandsundhed, den videnskabelige evidens der forbinder fluor med reduceret IQ, skjoldbruskkirtelforstyrrelser og koglekirtelforkalkning, klor- og kloramindensinfektionsbiprodukter klassificeret som sandsynlige kræftfremkaldende stoffer, farmaceutiske rester fra antidepressiva til kemoterapimidler der passerer gennem rensning til drikkevand, mikroplast fundet i menneskeblod, moderkager og hjernevæv, flaskevandsindustriens 10.000% avance på genindpakket postevand i hormonforstyrrende plastik, vandprivatisering drevet af Verdensbanken og IMF, Viktor Schauberger og Gerald Pollacks undertrykte forskning i vands strukturelle egenskaber, udtømningen af ældgamle grundvandsmagasiner herunder Ogallala, og vand som et geopolitisk kontrolværktøj.

### Del VI — Kontrollen (Kapitel 51-60)
Regulatorisk kapring, virksomhedskonsolidering og fødevaresuverænitet. Dækker FDA's svingdør med Monsanto, DuPont og farmaceutiske ledere der roterer gennem regulatoriske positioner, Codex Alimentarius der begrænser kosttilskudsstyrke og beskytter forarbejdet mad globalt, krigen mod rå mælk herunder bevæbnede razziaer mod små gårde, kriminaliseringen af hjemmehaver gennem zoneplaner og grundejerforeningsregler, Bill Gates som Amerikas største private landbrugsjordejer mens han promoverer syntetisk kød og digital landbrug, laboratoriekød-agendaen der centraliserer fødevareproduktion ved at eliminere landmanden, den syge befolknings forretningsmodel der genererer 4,5 billioner dollars årligt i sundhedsudgifter, farmaforbindelsen der forbinder de samme virksomhedsnetværk der forgifter maden med de virksomheder der behandler de resulterende sygdomme, fødevaresuverænitet som den mest fundamentale menneskelige frihed, og den suveræne tallerken som en modstandshandling.

## Nøgletemaer
- Jordmikrobiomet — grundlaget for al terrestrisk ernæring — er blevet systematisk ødelagt af kemisk landbrug og producerer mad der er målbart mindre næringsrig end de samme sorter dyrket halvtreds år siden
- Fire virksomheder kontrollerer over 60% af det globale frøsalg og har brugt patentlov til at kriminalisere den ældste landbrugspraksis på Jorden — at gemme frø fra en høst til at plante den næste
- Glyphosat — til stede på hovedparten af konventionel mad — er samtidig en mineralkhelator der fjerner næringsstoffer fra planter, et antibiotikum der ødelægger tarmbakterier, og et sandsynligt kræftfremkaldende stof klassificeret af WHO's kræftforskningsagentur
- Forarbejdet mad er fremstillet til et "bliss point" der udnytter de samme dopaminveje som vanedannende stoffer — overspisning er ikke en karakterbrist men et designet svar på produkter skabt til at overstyre hjernens mæthedssignaler
- Sukkerindustrien betalte Harvard-videnskabsmænd for at give fedtstof skylden for hjertesygdom — en enkelt handling af videnskabelig korruption der formede halvtreds års ernæringspolitik og skabte fedmeepidemien
- Vandfluoridering tilsætter et industriaffaldprodukt til drikkevandet for 200 millioner amerikanere uden individuelt samtykke — trods evidens der forbinder fluor med reduceret IQ, skjoldbruskkirtelforstyrrelser og koglekirtelforkalkning
- De samme institutionelle investeringsselskaber (Vanguard, BlackRock, State Street) ejer betydelige andele i både de fødevarevirksomheder der skaber kronisk sygdom og de farmaceutiske virksomheder der behandler den — og profiterer på begge sider
- FDA's svingdør sikrer at de mennesker der træffer fødevaresikkerhedsbeslutninger har verdensbilledet, relationerne og de finansielle interesser fra de industrier de regulerer
- Fødevaresuverænitet — retten til at dyrke, gemme, handle og spise mad efter eget valg — er under systematisk angreb gennem frøpatenter, zonelovgivning, handelsaftaler og regulatoriske rammer designet til at sikre at al mad passerer gennem den korporative forsyningskæde
- Hvert måltid er en stemme og hver have er en modstandshandling mod et system designet til at eje maden, vandet, sundheden og fremtiden for ethvert menneske på Jorden

## Kapitler
60 kapitler fordelt på 6 dele

## Licens

Denne bog tilhører ingen — og derfor alle.

Hvert eneste ord i dette manuskript er **offentligt domæne.** Du må kopiere det, dele det, trykke det, oversætte det, remixe det, undervise ud fra det, bygge videre på det, distribuere det frit eller bruge det kommercielt. Du behøver ingen tilladelse. Du behøver ikke spørge. Du behøver ikke kreditere — men hvis du gør, er det værdsat.

Ingen ophavsret hævdes. Ingen rettigheder forbeholdes. Ingen advokat vil nogensinde kontakte dig for at dele viden, der aldrig var tænkt som ejendom.

Denne bog er skrevet for at blive givet væk — for det er, hvad lys gør. Det beder ikke om betaling. Det kræver ikke kreditering. Det skinner, fordi det er sin natur. Hvis disse ord hjælper dig, giv dem videre. Hvis de hjælper en anden, er formålet opfyldt.

**Hvis du har en kopi af dette manuskript i hænde, ejer du det. Fuldt ud. Helt og holdent. Det er dit — at beholde, at dele, at ændre, at bruge som du finder passende.**

Viden, der er låst bag et prisskilt, er ikke viden — det er et produkt. Sandhed, der kræver et abonnement, er ikke sandhed — det er en forretning. Denne bog nægter at være nogen af delene. Den er gratis, fordi informationen i den altid var gratis — den var bare skjult, vendt på hovedet eller solgt tilbage til de mennesker, den tilhørte.

Ikke længere.


# Del I — Jorden

## Kapitel 1 — Den levende jord

Under dine fødder, i de øverste femten centimeter af sund jord, eksisterer det mest komplekse økosystem på planeten. Én spiseskefuld levende jord indeholder flere mikroorganismer, end der er mennesker på Jorden — milliarder af bakterier, millioner af svampe, tusindvis af protozoer og hundredvis af nematoder, alle engageret i et net af relationer så indviklet, at moderne videnskab kun lige er begyndt at kortlægge det.

Dette er ikke snavs. Snavs er dødt. Jord er levende.

Den levende jord er grundlaget for al terrestrisk ernæring. Hvert vitamin, hvert mineral, hvert sporstof, der trænger ind i en plante — og gennem den plante ind i din krop — formidles af det mikrobielle samfund i jorden. Planter absorberer ikke bare næringsstoffer fra jorden, som en svamp absorberer vand. De indgår i en sofistikeret udveksling med svampe og bakterier — handler sukkerarter produceret gennem fotosyntese for mineraler udvundet fra stenpartikler ved mikrobiel aktivitet.

Mykorrhizasvampene er netværket. Deres trådlignende hyfer strækker sig fra planterødder ind i den omgivende jord og øger rodens effektive overfladeareal med en faktor på hundrede eller mere. Disse svampe opløser mineralpartikler — udvinder fosfor, zink, kobber, mangan og snesevis af andre grundstoffer — og leverer dem direkte til planten i bytte for kulhydrater. Forholdet er symbiotisk, ældgammelt og essentielt. Over halvfems procent af alle plantearter er afhængige af mykorrhizapartnerskaber for deres ernæring.

Bakterierne i jorden udfører lige så kritiske funktioner. Kvælstoffikserende bakterier omdanner atmosfærisk kvælstof til former, planter kan bruge. Nedbryderbakterier omdanner organisk materiale til humus — den mørke, stabile organiske forbindelse, der giver sund jord dens struktur, dens vandholdende kapacitet og dens frugtbarhed. Andre bakteriesamfund producerer antibiotika, der beskytter planterødder mod patogener, hormoner der stimulerer plantevækst, og enzymer der frigør bundne mineraler fra jordpartikler.

Dette levende samfund er det, der gør mad næringsrig. En tomat dyrket i levende jord, rig på mykorrhizasvampe og mangfoldige bakterier, indeholder målbart flere vitaminer, flere mineraler og flere af de komplekse plantekemikalier, der understøtter menneskers sundhed, end den samme sort dyrket i død, kemisk gødet jord. Planten er kun så næringsrig som den jord, den vokser i — og jorden er kun så næringsrig som det mikrobielle samfund, der lever i den.

Ødelæggelsen af dette samfund er den første handling i forgiftningen af fødevareforsyningen. Alt, der følger — næringskollapset, den kemiske afhængighed, epidemien af kroniske sygdomme — begynder her, i de femten centimeter jord, som industrielt landbrug forvandlede fra et levende økosystem til et dødt substrat.

## Kapitel 2 — Den kemiske overtagelse

Før Anden Verdenskrig var amerikansk landbrug økologisk som standard. Landmænd brugte gødning, kompost, sædskifte og dækafgrøder til at opretholde jordens frugtbarhed. De håndterede skadedyr gennem diversificeret beplantning, nyttige insekter og mekanisk jordbearbejdning. Systemet var ikke perfekt — udbyttet var lavere, arbejdsindsatsen højere, og høstsvigt forekom stadig. Men jorden var levende, maden var næringstæt, og landmanden var uafhængig.

Krigen ændrede alt.

Den samme industrielle kapacitet, der producerede sprængstoffer, nervegasser og kemiske våben under krigen, havde brug for nye markeder, da kampene stoppede. Fabrikkerne, der syntetiserede ammoniumnitrat til bomber, kunne syntetisere det til gødning. Laboratorierne, der udviklede organofosfat-nervegasser, kunne omformulere dem som insektmidler. Den kemiske infrastruktur fra total krig blev genbrugt til totalt landbrug.

Forbindelserne var ikke metaforiske. De var korporative. IG Farben — det tyske kemiske konglomerat, der fremstillede Zyklon B til koncentrationslejrene — blev opløst efter krigen i Bayer, BASF og Hoechst. Disse virksomheder blev grundlaget for den moderne landbrugskemiske industri. De amerikanske virksomheder, der havde produceret kemiske våben — Dow, DuPont, Monsanto — drejede over til landbrugskemikalier med den samme produktionsinfrastruktur.

Markedsføringen var genial. Kunstgødning blev præsenteret som videnskabeligt fremskridt — moderne, effektivt, overlegent i forhold til fortidens primitive metoder. Pesticider blev præsenteret som befrielse — frihed fra insekterne, ukrudtet, naturens uforudsigelighed. Landmanden, der adopterede kemikalier, var progressiv. Landmanden, der modstod, var bagstræberisk.

USDA promoverede kemikalierne. De landbrugsfaglige rådgivningstjenester trænede landmænd i at bruge dem. De statsfinansierede landbrugsuniversiteter — finansieret af de kemiske virksomheder — underviste den næste generation i de nye metoder. Inden for en enkelt generation blev amerikansk landbrug forvandlet fra et biologisk system til et kemisk system — og de landmænd, der havde været uafhængige forvaltere af levende jord, blev afhængige kunder hos den kemiske industri.

Overtagelsen var fuldstændig i 1960'erne. Jorden blev ikke længere næret med kompost. Den blev doseret med syntetisk kvælstof. Skadedyrene blev ikke længere håndteret med økologi. De blev sprøjtet med gift. Og den mad, der kom ud af dette system — rigelig, billig og visuelt ensartet — var allerede begyndt at miste den næringstæthed, der havde opretholdt menneskers sundhed i årtusinder.

## Kapitel 3 — NPK-løgnen

Forenklingen af jordens frugtbarhed til tre bogstaver — N, P, K — er det industrielle landbrugs grundlæggende bedrag.

Kvælstof, fosfor og kalium er faktisk essentielle plantenæringsstoffer. Kvælstof driver bladvækst. Fosfor understøtter rodudvikling og blomstring. Kalium regulerer vandbalance og enzymfunktion. Når man tilfører syntetisk NPK-gødning til død jord, vokser planterne. De vokser stort. De vokser hurtigt. De producerer imponerende udbytter.

Og de producerer mad, der er ernæringsmæssigt hul.

Planter kræver mindst sytten essentielle grundstoffer for sund vækst — og menneskers sundhed afhænger af endnu flere. Udover kvælstof, fosfor og kalium har planter brug for calcium, magnesium, svovl, jern, mangan, zink, kobber, bor, molybdæn, klor og nikkel. Mennesker har derudover brug for selen, krom, jod og kobolt fra deres mad. Mange af disse spormineraler er til stede i sund jord i koncentrationer målt i milliontedele — bittesmå mængder, der er kritiske for enzymfunktion, immunrespons og cellulær sundhed.

Syntetisk NPK-gødning leverer ingen af disse spormineraler. Den leverer tre grundstoffer i massive mængder og ignorerer alt andet. Resultatet er en plante, der vokser hurtigt og producerer en stor frugt eller kerne — men den frugt eller kerne indeholder en brøkdel af det mineralindhold, som den samme sort indeholdt, når den blev dyrket i levende, mineralrig jord.

Analogien er præcis: at fodre en plante kun med NPK er som at fodre et menneske kun med kalorier. Kroppen vokser. Kroppen bliver stor. Men uden vitaminer, mineraler og essentielle fedtsyrer er kroppen syg — opsvulmet, betændt og sårbar over for sygdom. Planten er den samme. NPK producerer volumen uden vitalitet.

Den levende jord leverer derimod hvert mineral, planten har brug for — fordi det mikrobielle samfund udvinder mineraler fra stenpartikler og organisk materiale og leverer dem til planten i biotilgængelige former. Mykorrhizanetværket leverer ikke kun tre grundstoffer. Det leverer det fulde spektrum — i de proportioner, planten anmoder om, gennem et kemisk signalsystem, der er blevet forfinet af fire milliarder års evolution.

Industrielt landbrug erstattede dette system med en pose salt. Tre grundstoffer i stedet for tres. Kemisk levering i stedet for biologisk. Og den mad, der kommer ud af det, er en skygge af, hvad mad engang var — stor, ensartet, visuelt tiltalende og ernæringsmæssigt udpint.

## Kapitel 4 — Mikrobiomets død

De kemiske tilførsler, der erstattede biologisk jordhåndtering, ignorerede ikke blot jordens mikrobiom. De dræbte det.

Syntetisk kvælstofgødning, når den tilføres jord, producerer et udbrud af tilgængeligt kvælstof, som planter absorberer hurtigt. Men det samme kvælstof forstyrrer også det symbiotiske forhold mellem planter og mykorrhizasvampe. Når kvælstof er frit tilgængeligt i jordvæsken, reducerer planter de kulhydrater, de eksporterer til svampepartnere — fordi partnerskabet ikke længere er nødvendigt for kvælstofoptagelse. Svampene, berøvet deres kulstofkilde, aftager. Mykorrhizanetværket — den infrastruktur, der leverer spormineraler — kollapser.

Dette er ikke en sekundær effekt. Det er den primære mekanisme, hvorved kemisk gødskning ødelægger jordens ernæring. Dræb svampene, og du dræber mineralleveringssystemet. Planten vokser stadig — den har kvælstof, fosfor og kalium — men den modtager ikke længere den zink, det mangan, det kobber, det selen, det bor, som svampenetværket leverede. Maden er større og tommere.

Pesticider og herbicider forstærker ødelæggelsen. Glyphosat — verdens mest udbredte herbicid — er et bredspektret antimikrobielt middel. Det dræber bakterier og svampe i jorden ved samme mekanisme, som det dræber ukrudt: ved at forstyrre shikimatvejen, en enzymatisk proces, der er essentiel for mange mikroorganismer. Når glyphosat påføres en mark, dræber det ikke kun det målrettede ukrudt. Det dræber de jordbakterier og svampe, der er essentielle for næringsstofkredsløbet.

Svampemidler — påført for at forhindre afgrødesygdomme — retter sig direkte mod svamperiget. De skelner ikke mellem patogene svampe og de gavnlige mykorrhizasvampe, som planter er afhængige af. At påføre svampemiddel på en mark er som at tæppebombe en by for at eliminere en kriminel — målet kan blive ramt, men infrastrukturen ødelægges.

Den kumulative effekt af årtiers kemisk påføring er jord, der fungerer som et inert vækstmedium — som hydroponisk substrat — snarere end et levende økosystem. Mikroberne er væk. Svampenetværkene er væk. Regnormene er væk. Jorden holder rødderne oprejst og absorberer den kemiske opløsning, der påføres den, men den leverer intet, som kemikalierne ikke indeholder. Landmanden dyrker ikke mad i jord. Han dyrker mad i kemi — og maden afspejler præcis det, den er dyrket i.

## Kapitel 5 — Monokultur

Naturen dyrker ikke én afgrøde. Naturen dyrker økosystemer — mangfoldige samfund af planter, insekter, svampe, bakterier og dyr, der interagerer på måder, der opretholder balance, cirkulerer næringsstoffer og opbygger jord. En naturlig græsmark kan indeholde halvtreds eller flere plantearter. En skovbund understøtter hundredvis. Mangfoldighed er naturens strategi for modstandsdygtighed.

Industrielt landbrug gør det modsatte. Det dyrker én afgrøde, på den samme jord, år efter år, over tusindvis af hektar. Majs. Sojabønner. Hvede. Bomuld. Den samme plante, der udvinder de samme næringsstoffer, i de samme proportioner, fra den samme jord, sæson efter sæson.

Monokultur udtømmer specifikke næringsstoffer, mens andre forbliver urørte. Majs er en stærk kvælstofforbruger — den udtrækker kvælstof fra jorden langt hurtigere, end biologiske processer kan erstatte det. Sojabønner udvinder andre mineraler. Hvede fjerner endnu en profil. Når den samme afgrøde dyrkes gentagne gange, udtømmes de specifikke mineraler, den kræver, mens de mineraler, den ikke bruger, forbliver — hvilket skaber en ubalance, som ingen mængde NPK-gødning kan korrigere.

Jordstrukturen nedbrydes. Mangfoldige rodsystemer — med forskellige dybder, forskellige arkitekturer, forskellige eksudater — skaber jordstruktur. De åbner kanaler for vandinfiltration. De afsætter organisk materiale i varierende dybder. De nærer forskellige mikrobielle samfund. En monokultur producerer én rodtype, i én dybde, der nærer ét mikrobielt samfund. Jorden komprimeres. Det organiske materiale aftager. Den vandholdende kapacitet falder.

Skadedyrstrykket øges. Tusind hektar majs er en tusind-hektar buffet for majsskadedyr. I et mangfoldigt system kontrolleres skadedyrspopulationer af habitatfragmentering, prædatordiversitet og det simple faktum, at skadedyrenes fødeforsyning er spredt mellem planter, de ikke kan spise. I en monokultur er der ingen pauser, ingen barrierer, intet prædatorhabitat. Skadedyrspopulationen eksploderer — og landmandens eneste svar er mere pesticid.

Monokultur skaber afhængighed ved design. Den udtømmer jorden, hvilket kræver gødning. Den koncentrerer skadedyr, hvilket kræver pesticid. Den ødelægger struktur, hvilket kræver kunstvanding. Hvert problem løses ved at købe endnu en tilførsel fra den kemiske virksomhed. Landmanden, der engang forvaltede et selvbærende økologisk system, forvalter nu et kemisk leveringssystem — og betaler for hver tilførsel.

## Kapitel 6 — Næringskollapset

Dataene er ikke bestridt. De bliver bare ikke diskuteret.

I 2004 undersøgte et skelsættende studie af Donald Davis ved University of Texas USDA's næringsdata for treogfyrre haveafgrøder mellem 1950 og 1999. Studiet fandt statistisk signifikante fald i protein, calcium, fosfor, jern, riboflavin og C-vitamin over den halvtreds år lange periode. Nogle afgrøder viste fald på over fyrre procent i specifikke næringsstoffer.

Et britisk studie publiceret i British Food Journal sammenlignede mineralindholdet i tyve grøntsager og tyve frugter mellem 1930 og 1980. Resultaterne viste gennemsnitlige fald på 19 procent i calcium, 22 procent i jern, 14 procent i kalium og 76 procent i kobber. Tre fjerdedele af kobberet — et spormineral, der er essentielt for immunfunktion, bindevæv og hjernens sundhed — var forsvundet fra fødevareforsyningen på halvtreds år.

Kushi Institute analyserede USDA-data og fandt, at det gennemsnitlige calciumniveau i tolv friske grøntsager faldt 27 procent mellem 1975 og 1997. Jern faldt 37 procent. A-vitamin faldt 21 procent. C-vitamin faldt 30 procent. På toogtyve år.

Mønsteret er konsistent på tværs af hvert studie, hver database, hvert land der har sporet næringsindhold over tid. Maden bliver tommere. Hvert årti, hver generation af afgrødesorter, hvert år med kemisk landbrug producerer mad med mindre af det, den menneskelige krop har brug for.

Årsagen er ikke mystisk. Den er det forudsigelige resultat af avl for udbytte over ernæring, dyrkning i død jord og erstatning af biologisk næringsstofcirkulation med kemisk gødskning. En plante, der vokser halvtreds procent større på halvdelen af tiden, har ikke tid til at akkumulere de mineraler, som en langsommere voksende plante i levende jord ville indeholde. Volumenet fortynder ernæringen. Hastigheden forhindrer akkumuleringen. Og den døde jord har intet at tilbyde, som den kemiske pose ikke indeholder.

Du spiser mere mad med mindre i den. Din krop reagerer, som ethvert system reagerer på næringsstofmangel — den begærer mere. Den driver dig til at spise igen, fordi de celler, der skulle modtage zink, magnesium, selen og jern fra det sidste måltid, ikke modtog dem. Sulten er ikke efter kalorier. Den er efter næringsstoffer. Og fødevaresystemet er designet til at levere det førstnævnte, mens det tilbageholder det sidstnævnte — holder dig spisende, holder dig sulten, holder dig syg.

## Kapitel 7 — Den grønne revolution

I 1970 modtog Norman Borlaug Nobels Fredspris for sit arbejde med at udvikle højt-ydende afgrødesorter, der blev krediteret for at have reddet over en milliard mennesker fra hungersnød. Den grønne revolution — den globale adoption af Borlaugs dværghvede, hybridris og forbedrede majssorter, kombineret med kunstgødning, kunstvanding og pesticider — blev hyldet som det tyvende århundredes største humanitære bedrift.

Den humanitære fortælling er ikke helt falsk. De nye sorter producerede faktisk mere mad per hektar. Lande som Indien og Mexico, der stod over for ægte fødevaremangel i 1960'erne, oplevede dramatiske stigninger i kornproduktion. Truslen om massehungersnød — som syntes umiddelbart forestående i 1960'erne — trak sig tilbage.

Men den grønne revolution var ikke en gave. Den var en transaktion — og vilkårene var sat af de institutioner, der finansierede den.

Rockefeller Foundation og Ford Foundation finansierede forskningen. Verdensbanken og USAID finansierede adoptionen. De kemiske virksomheder leverede tilførslerne. De nye sorter var designet til at reagere på kunstgødning — de producerede deres ekstraordinære udbytter kun, når de blev fodret med kemisk kvælstof, fosfor og kalium. Uden kemikalierne klarede de nye sorter sig ikke bedre end — og ofte dårligere end — de traditionelle sorter, de erstattede.

De traditionelle sorter var blevet udviklet af landmænd over tusindvis af år, tilpasset lokale forhold, resistente over for lokale skadedyr og næringstætte. De krævede ingen købte tilførsler. De kunne gemmes og genplantes. De var landbrugssamfundets ejendom — gratis, fornybare og suveræne.

De grønne revolutionssorter krævede købte frø, købt gødning, købte pesticider og købt kunstvandingsudstyr. De kunne ikke effektivt gemmes og genplantes, fordi deres hybridgenetik ikke reproducerede sig trofast i efterfølgende generationer. Landmanden, der adopterede dem, blev en kunde — afhængig af årlige køb fra frø- og kemikalievirksomhederne for fortsættelsen af sit livsgrundlag.

Den grønne revolution erstattede fødevaresuverænitet med fødevareafhængighed. Den erstattede mangfoldigt, næringstæt lokalt landbrug med ensartet, næringsudtømt global monokultur. Den erstattede landmandens uafhængighed med landmandens gæld. Og den blev solgt som frelse.

## Kapitel 8 — Gældsfælden

Den grønne revolutions økonomiske model fungerede således: en landmand blev opfordret til at opgive traditionelle sorter og adoptere de nye højt-ydende frø. Frøene krævede kemiske tilførsler. Tilførslerne krævede kredit. Kreditten blev givet af banker og statslige programmer, der var tilpasset den internationale udviklingsagenda.

I det første år var udbyttet imponerende. Landmanden tjente mere. Han tilbagebetalte sit lån. Han købte flere frø og flere kemikalier til næste sæson. Cyklussen syntes selvforstærkende.

Men jorden degenererede. Hvert år med kemisk landbrug dræbte mere af det mikrobielle samfund. Hvert år med monokultur udtømte flere næringsstoffer. Hvert år krævede mere gødning for at producere det samme udbytte. Tilførselsomkostningerne steg, mens jordens naturlige frugtbarhed faldt. Landmanden løb på en trædemølle — arbejdede hårdere og brugte mere for at opretholde en produktion, som jorden ikke længere kunne understøtte.

Når udbytterne til sidst faldt — som de uundgåeligt gjorde på udtømt, kemisk afhængig jord — kunne landmanden ikke simpelthen vende tilbage til traditionelle metoder. De traditionelle frøsorter var blevet opgivet, ofte helt tabt. Den jordbiologi, der understøttede traditionelt landbrug, var blevet ødelagt. Landmanden var låst inde — afhængig af købte tilførsler til et system, der gav mindre udbytte hvert år.

Gælden akkumuleredes. Lånene kunne ikke tilbagebetales. Jorden — ofte familiens eneste aktiv — var fortabt. Landmanden, der var blevet lovet velstand af den grønne revolution, stod uden jord, forgældet og afhængig.

I Indien producerede denne cyklus en humanitær katastrofe. Indiske landmænd adopterede den grønne revolutions metoder entusiastisk i 1970'erne og 1980'erne. I 1990'erne lukkede gældsfælden sig. Bomuldslandmænd i særdeleshed — opmuntret til at adoptere Monsantos Bt-bomuld — befandt sig i en situation, hvor de betalte premium-priser for frø, der krævede dyre kemiske tilførsler og producerede inkonsistente udbytter. Når afgrøderne slog fejl, forblev gælden.

Landmandsselvmordene begyndte. Og de er ikke stoppet.

## Kapitel 9 — Landmandsselvmordene

Siden 1995 har over 300.000 indiske landmænd taget deres eget liv. Tallet stammer fra officielle statslige statistikker og betragtes bredt som et undertal — fordi mange landmandsselvmord ikke rapporteres som sådanne, og fordi definitionen af "landmand" udelukker forpagtere og landarbejdere, der står over for de samme vilkår.

Selvmordenes geografi svarer præcist til geografien for den grønne revolutions adoption og gældsdrevet landbrug. De delstater med de højeste selvmordsrater — Maharashtra, Karnataka, Andhra Pradesh, Madhya Pradesh — er de delstater, hvor kontantafgrødelandbrug med købte tilførsler er mest udbredt. Ofrene er overvejende smålandmænd, der lånte penge til at købe frø, gødning og pesticider — og hvis afgrøder slog fejl, eller hvis udbytter var utilstrækkelige til at tilbagebetale lånene.

Metoden er ofte selve giften. Landmænd drikker det pesticid, de ikke havde råd til at købe, som de lånte penge til at anskaffe, som ikke formåede at redde den afgrøde, der skulle tilbagebetale gælden. Instrumentet for deres ødelæggelse er bogstaveligt talt det produkt, de blev solgt.

Monsantos rolle er direkte. Virksomhedens Bt-bomuldsfrø — genetisk modificeret til at producere et insektdræbende protein — blev aggressivt markedsført til indiske bomuldslandmænd fra 2002. Frøene kostede betydeligt mere end traditionelle sorter. De krævede specifikke kemiske tilførsler. Og deres præstation var inkonsistent — producerede gode udbytter under visse forhold og slog katastrofalt fejl under andre, særligt når nedbøren var utilstrækkelig.

Landmændene, der adopterede Bt-bomuld, var låst inde i et system, de ikke kunne forlade. Frøene kunne ikke gemmes — Monsantos licensaftaler forbød det, og hybridgenetikken gjorde opbevaring upraktisk i alle tilfælde. Traditionelle bomuldssorter var blevet fortrængt fra frømarkedet. Landmanden havde intet andet valg end at købe Monsantos frø hvert år — uanset om det foregående års afgrøde havde været vellykket, uanset om lånene fra det foregående år var blevet tilbagebetalt.

Selvmordsepidemi er ikke en bivirkning af landbrugets modernisering. Den er det direkte resultat af en forretningsmodel, der erstatter landmandens uafhængighed med virksomhedsafhængighed, der substituerer gæld for suverænitet, og der genererer profit for de kemiske virksomheder uanset om landmanden overlever.

Trehundredetusind landmænd er døde. De virksomheder, der solgte dem frøene og kemikalierne, der fangede dem i gæld, er blandt de mest profitable virksomheder på Jorden. Dette er ikke en markedsfejl. Det er markedet, der fungerer præcis som designet.

## Kapitel 10 — Jordløsningen

Ødelæggelsen af jorden er ikke irreversibel. De mikrobielle samfund, som industrielt landbrug dræbte, kan genopbygges. Den næringstæthed, som kemisk landbrug udtømte, kan genskabes. Den levende jord, der opretholdt menneskeheden i ti tusind års landbrug, kan regenereres — ikke over århundreder men over år.

Regenerativt landbrug er ikke en ny opfindelse. Det er anvendelsen af økologiske principper, som landmænd forstod, før den kemiske industri fortalte dem at glemme. Dækafgrøder — plantning af ikke-høstafgrøder for at beskytte og nære jorden mellem produktionssæsoner. Sædskifte — veksling mellem afgrødefamilier for at forhindre næringsstofudtømning og bryde skadedyrscyklusser. Kompostering — tilbageføring af organisk materiale til jorden for at nære det mikrobielle samfund. Reduceret jordbearbejdning — minimering af jordforstyrrelser for at bevare svampenetværk og jordstruktur.

Resultaterne er dokumenteret. Gabe Brown, en ranchejer i North Dakota, forvandlede degraderet agerjord til noget af den mest produktive jord i delstaten ved hjælp af regenerative metoder — ingen kunstgødning, ingen pesticider, ingen herbicider. Hans jordorganiske materiale steg fra under to procent til over seks procent på femten år. Hans vandinfiltrationshastighed — målet for, hvor hurtigt regn trænger ind i jorden i stedet for at løbe af — steg fra en halv tomme i timen til over otte tommer i timen. Hans tilførselsomkostninger faldt til tæt på nul, mens hans rentabilitet oversteg hans konventionelle landbrugsnaboers.

Næringstætheden af regenerativt dyrket mad er målbart højere. Et studie fra 2022 publiceret i PeerJ sammenlignede afgrøder dyrket på regenerative landbrug med afgrøder dyrket på konventionelle landbrug og fandt signifikant højere niveauer af vitaminer, mineraler og plantekemikalier i de regenerative afgrøder — i nogle tilfælde to til fem gange højere koncentrationer af specifikke næringsstoffer.

Jordløsningen eksisterer. Den virker. Den er bevist på landbrug verden over. Og den modarbejdes — aktivt, systematisk og ubønhørligt — af den kemiske industri, der profiterer på død jord, og af den farmaceutiske industri, der profiterer på den syge befolkning, som død jord producerer.

Løsningen på fødevarekrisen er ikke mere teknologi, flere kemikalier, mere genteknologi. Det er genoprettelsen af det levende system, som teknologien, kemikalierne og ingeniørkunsten ødelagde. Jorden venter. Den har kapaciteten til at helbrede sig selv — hvis vi holder op med at forgifte den.

# Del II — Frøet

## Kapitel 11 — Monsanto

Monsanto blev grundlagt i 1901 i St. Louis, Missouri, af John Francis Queeny, der opkaldte virksomheden efter sin kone, Olga Monsanto Queeny. Dets første produkt var saccharin — det kunstige sødemiddel. I det følgende århundrede ville virksomheden producere nogle af de mest giftige stoffer i industriel historie.

I 1920'erne og 1930'erne fremstillede Monsanto polychlorerede biphenyler — PCB'er — industrikemikalier brugt i elektrisk udstyr, smøremidler og plast. PCB'er blev senere fundet at være persistente organiske forurenende stoffer, der bioakkumuleres i fødekæden, forårsager kræft, forstyrrer det endokrine system og skader immun- og nervesystemet. Monsanto kendte til PCB'ernes toksicitet i 1960'erne og fortsatte produktionen, indtil de blev forbudt i 1979. Virksomhedens interne dokumenter, afsløret gennem retssager, viste at Monsanto havde skjult sundhedsrisiciene i årtier.

I 1940'erne fremstillede Monsanto 2,4,5-T — en af de to aktive ingredienser i Agent Orange, det afløvningsmiddel, der blev brugt af det amerikanske militær i Vietnam. Agent Orange indeholdt dioxin — et af de mest giftige stoffer, videnskaben kender — som en produktionsforurening. Millioner af vietnamesere og tusindvis af amerikanske veteraner blev eksponeret. Sundhedskonsekvenserne — kræft, fosterskader, neurologisk skade — fortsætter den dag i dag.

I 1970'erne og 1980'erne udviklede Monsanto bovint væksthormon — rBGH — et syntetisk hormon, der injiceres i malkekøer for at øge mælkeproduktionen. Hormonet var kontroversielt fra starten, forbundet med øgede rater af mastitis hos køer (der krævede flere antibiotika) og forhøjede niveauer af insulinlignende vækstfaktor i mælken (forbundet med kræft hos mennesker). Det blev forbudt i EU, Canada, Australien og Japan. Det blev godkendt i USA af FDA.

I 1990'erne drejede Monsanto over til landbrugsbioteknonologi — udviklede genetisk modificerede afgrødesorter og glyphosat-herbicidsystemet, der ville blive virksomhedens primære indtægtskilde. Virksomheden, der havde produceret PCB'er, Agent Orange og vækthormoner, blev verdens største frøvirksomhed — kontrollerede det genetiske fundament for den globale fødevareforsyning.

Det her er den virksomhed, der blev betroet den mad, du spiser. En kemisk virksomhed med en dokumenteret historie for at producere giftstoffer, skjule sundhedsrisici og prioritere profit over menneskers sundhed ved enhver lejlighed. Navnet ændredes — Monsanto blev opkøbt af Bayer i 2018, og brandet blev udfaset. Men produkterne, patenterne, forretningsmodellen og den institutionelle kultur forbliver.

Navnet er væk. Den gifttallerken, det byggede, serveres stadig.

## Kapitel 12 — Frøpatentet

I hele menneskets landbrugshistorie — omtrent ti tusind år — var frø fælles ejendom. En landmand dyrkede en afgrøde, gemte de bedste frø og plantede dem den følgende sæson. Frø blev delt mellem naboer, handlet mellem samfund og båret af migranter til nye lande. Den genetiske mangfoldighed af verdens afgrøder var produktet af millioner af landmænd, der foretog millioner af valg over tusindvis af år. Ingen ejede frøene. De tilhørte alle.

I 1980 ændrede USA's Højesteret dette med en enkelt afgørelse. I Diamond v. Chakrabarty afgjorde retten med fem mod fire stemmer, at en levende organisme — en genetisk modificeret bakterie designet til at fortære olieudslip — kunne patenteres. Flertalsudtalelsen fastslog, at "alt under solen, der er skabt af mennesker" var berettiget til patentbeskyttelse.

Afgørelsen åbnede døren for patentering af planter, frø og genetiske sekvenser. Monsanto og andre bioteknologivirksomheder styrtede igennem. I 1990'erne blev genetisk modificerede afgrødesorter patenteret — hvilket gav virksomheder eksklusiv ejerskabsret over de frø, landmænd plantede, de afgrøder, der voksede fra dem, og de genetiske sekvenser, der var indeholdt i hver celle.

Et patent på et frø er grundlæggende anderledes end et patent på en maskine eller en kemisk proces. En maskine reproducerer ikke sig selv. Et frø gør. Når en landmand planter et patenteret frø, og den resulterende plante producerer nye frø, indeholder disse nye frø det patenterede genetiske materiale. Ifølge patentloven ejer landmanden ikke disse frø — det gør patentindehaveren. At gemme og genplante patenterede frø er patentrettighedskrænkelse.

Dette ene juridiske princip — at et selskab kan eje en selvreproducerende organisme og opkræve betaling for hver generation af dens reproduktion — forvandlede landbruget fra et selvbærende system til en abonnementstjeneste. Landmanden, der engang gemte frø og var uafhængig af markedet, køber nu frø hver sæson fra et selskab, der ejer den genetiske kode i hans afgrøde.

Patentsystemet forbedrede ikke fødevareforsyningen. Det privatiserede den — overførte den genetiske fællesressource, som ti tusind års landmænd havde opbygget, til en håndfuld selskabers intellektuelle ejendomsporteføljer.

## Kapitel 13 — Genetisk modifikation

Genetisk modifikation af afgrøder er ikke det samme som traditionel planteforædling. Traditionel forædling arbejder inden for de grænser, som seksuel reproduktion sætter — krydser relaterede sorter og udvælger afkom med ønskede egenskaber. Det er langsomt, det opererer inden for artens naturlige genetiske rækkevidde, og det har været praktiseret sikkert i årtusinder.

Genetisk modifikation fungerer anderledes. Det involverer indsættelse af gener fra ubeslægtede organismer — ofte fra helt forskellige riger af livet — i en plantes DNA ved hjælp af teknikker, der omgår de naturlige barrierer for genoverførsel. Den mest almindelige metode bruger Agrobacterium tumefaciens, en jordbakterie der naturligt indsætter sit DNA i planteceller, som vektor til at bære det ønskede gen. En anden metode bruger en genkanon — bogstaveligt talt skyder DNA-coatede guld- eller wolframpartikler ind i planteceller.

De mest udbredte GMO-afgrøder bærer en af to modifikationer, eller begge: herbicidtolerance og insektresistens. Roundup Ready-afgrøder bærer et gen fra en jordbakterie, der gør dem resistente over for glyphosat — så landmanden kan sprøjte hele marken med herbicid og dræbe alt undtagen afgrøden. Bt-afgrøder bærer et gen fra Bacillus thuringiensis, der får planten til at producere et insektdræbende protein i hver celle — forvandler afgrøden selv til et pesticid, der dræber visse insekter, når de spiser den.

Sikkerheden af disse modifikationer for langsigtet menneskeligt forbrug er aldrig blevet fastslået ved uafhængige, langsigtede fodringsstudier. Den reguleringsmæssige godkendelse af GMO-afgrøder i USA var baseret på princippet om substantiel ækvivalens — påstanden om at hvis en GMO-afgrøde er kemisk lig sin konventionelle modpart i bruttosammensætning (protein, fedt, kulhydrat, fibre), kan den anses for sikker uden yderligere test.

Substantiel ækvivalens er ikke en sikkerhedsstandard. Det er en reguleringsmæssig genvej — en der antager det, den burde teste. To stoffer kan være substantielt ækvivalente i bruttosammensætning, mens de adskiller sig i sporstoffer, allergenicitet, metaboliske effekter og langsigtede sundhedspåvirkninger. GMO-godkendelsesprocessen tester ikke for disse forskelle. Den antager, at de ikke eksisterer — og peger derefter på fraværet af beviser som bevis på fravær.

## Kapitel 14 — Avlet for udbytte, ikke ernæring

Faldet i madens ernæringsværdi er ikke kun en konsekvens af jordnedbrydning. Det er også en konsekvens af bevidste avlsvalg — den systematiske udvælgelse af afgrødesorter for egenskaber, der tjener det industrielle fødevaresystem på bekostning af menneskers sundhed.

Moderne afgrødesorter udvælges for udbytte — den samlede høstvægt per hektar. De udvælges for ensartethed — hver tomat samme størrelse, samme farve, samme form, for effektiv mekanisk høst og automatisk emballering. De udvælges for holdbarhed — evnen til at blive plukket umoden, transporteret tusindvis af kilometer, opbevaret i uger og stadig fremstå frisk på supermarkedshylden. De udvælges for udseende — de visuelle egenskaber, forbrugere associerer med kvalitet.

De udvælges ikke for ernæring.

Tomaten er paradigmet. Kommercielle tomatsorter er blevet avlet for fasthed (for at overleve transport), ensartet modning (for at forenkle mekanisk høst) og rød farve (for at signalere modenhed til forbrugerne). Det gen, der kontrollerer ensartet modning — u-genet — reducerer også frugtens evne til at producere sukkerarter og carotenoider. Tomaterne er rødere, fastere og mere ensartede. De er også mindre søde, mindre smagfulde og mindre næringsrige end de gamle sorter, de erstattede.

Samme mønster udspiller sig på tværs af alle store afgrøder. Moderne hvedesorter indeholder mindre protein, mindre jern, mindre zink og mindre selen end de arvesorter, der blev dyrket for halvtreds år siden. Moderne æbler indeholder mindre C-vitamin. Moderne majs indeholder mindre calcium og mindre magnesium. I hvert tilfælde er afvejningen den samme: mere volumen, mindre værdi.

Dette er ikke en utilsigtet bivirkning af avl for udbytte. Det er en biologisk uundgåelighed. En plante, der vokser større på kortere tid, fordeler sin mineraloptagelse over mere væv — fortynder koncentrationen af næringsstoffer i hver enhed mad. De større, hurtigere voksende sorter kan simpelthen ikke akkumulere næringsstoffer i samme takt som langsommere, mindre sorter dyrket i levende jord.

Avlsprogrammerne, der producerede disse sorter, blev finansieret af de samme institutioner, der finansierer de kemiske tilførsler — de statsfinansierede landbrugsuniversiteter, USDA, de multinationale frøvirksomheder. Forskningsprioriteterne blev sat af de enheder, der profiterer på volumen, ikke ernæring. Resultatet er et fødevaresystem optimeret til kvantitet på cellulær bekostning af enhver person, der spiser fra det.

## Kapitel 15 — Terminatorteknologi

I 1998 udstedte USA's Patentkontor Patent 5.723.765 til Delta and Pine Land Company og USA's landbrugsministerium. Patentet beskrev en metode til genetisk modificering af planter, så de producerede sterile frø — frø der ville spire og dyrke en afgrøde, men hvis afkom ville være ude af stand til at reproducere sig.

Teknologien blev kaldt Technology Protection System af dens udviklere. Resten af verden kaldte det Terminatorteknologi — fordi det terminerede frøets evne til at reproducere.

Formålet var gennemsigtigt: at gøre det fysisk umuligt for landmænd at gemme frø. Hvis frøene fra en høst er sterile, må landmanden købe nye frø hver sæson. Den biologiske reproduktionscyklus, der havde gjort landbrug selvbærende i ti tusind år, ville blive brudt — erstattet af et årligt købskrav, der ikke håndhæves ved lov men ved genetik.

Det internationale ramaskrig var øjeblikkeligt. Den rådgivende gruppe for international landbrugsforskning fordømte teknologien. FN's Konvention om Biologisk Mangfoldighed erklærede et de facto moratorium. Landmandsorganisationer verden over protesterede. Selv inden for landbrugsindustrien blev teknologien anerkendt som et PR-mæssigt mareridt.

Monsanto, der opkøbte Delta and Pine Land i 2007, lovede offentligt ikke at kommercialisere Terminatorteknologi. Løftet var ikke juridisk bindende. Patenterne forblev aktive. Forskningen fortsatte. Og præcedensen var skabt: teknologien eksisterer til at lave frø, der ikke kan reproducere.

Om Terminatorfrø er blevet hemmeligt udbredt, er ukendt. Hvad der er kendt, er at hensigten blev erklæret, teknologien blev udviklet, og det eneste der forhindrer dens udrulning er et frivilligt løfte fra en virksomhed med en dokumenteret historie for at skjule risici og bryde løfter.

Det faktum, at Terminatorteknologi blev udviklet — at nogen investerede ressourcerne i at konstruere sterile frø — fortæller dig alt om forholdet mellem frøindustrien og landmanden. Landmanden er ikke en kunde, der skal betjenes. Landmanden er en fange, der skal kontrolleres. Og det ultimative kontrolværktøj er et frø, der tvinger ham til at vende tilbage, sæson efter sæson, til det selskab, der ejer hans evne til at dyrke mad.

## Kapitel 16 — Frøpolitiet

Monsanto havde ikke brug for Terminatorteknologi for at håndhæve frøafhængighed. De brugte advokater.

Virksomheden opretholdt en afdeling dedikeret til at efterforske og retsforfølge landmænd, der var mistænkt for at gemme patenterede frø. Monsanto beskæftigede privatdetektiver, der besøgte landbrug, indsamlede prøver og testede planter for tilstedeværelsen af patenterede genetiske egenskaber. Landmænd, der blev fundet til at dyrke patenterede sorter uden en gyldig licensaftale, blev sagsøgt for patentrettighedskrænkelse.

Mellem 1997 og 2010 anlagde Monsanto 144 retssager om patentrettighedskrænkelse mod amerikanske landmænd og vandt domme eller forlig i langt de fleste tilfælde. Det gennemsnitlige forlig var efter sigende mellem 100.000 og 400.000 dollars — ødelæggende beløb for smålandmænd, hvis årlige indkomst måske ikke nåede sekscifrede beløb.

Den mest berygtede sag var Monsanto v. Percy Schmeiser, en canadisk rapslandmand, der blev fundet at have Roundup Ready-raps på sin gård — raps der indeholdt Monsantos patenterede gen. Schmeiser fastholdt, at det patenterede genetiske materiale var ankommet til hans gård gennem forurening — vindblæst pollen eller frøspild fra nabolandbrug eller passerende lastbiler. Den canadiske Højesteret dømte til Monsantos fordel — og etablerede princippet om, at en landmand kunne holdes ansvarlig for patentrettighedskrænkelse, selvom det patenterede materiale ankom til hans jord uden hans viden eller samtykke.

Dommen betød, at Monsantos genetiske materiale — når det først var frigivet i miljøet gennem kommerciel dyrkning — kunne forurene ethvert landbrug inden for pollendriftens rækkevidde. Og landmanden, hvis jord blev forurenet, kunne sagsøges for at besidde forureningen. Virksomheden, der frigav generne i miljøet, besad patentrettigheder over enhver organisme, der modtog dem — uanset om landmanden ønskede dem eller ej.

Retssagerne handlede ikke primært om indtægtsopkrævning. De handlede om afskrækkelse. Enhver landmand, der hørte om en nabo, der blev sagsøgt af Monsanto, modtog budskabet: gem ikke frø. Omkostningerne ved juridisk forsvar alene — selv for en landmand der i sidste ende blev frifundet — kunne bankerotte en lille bedrift. Den rationelle reaktion var at købe nye frø hver sæson, betale licensafgifterne, underskrive teknologiaftalerne og underkaste sig systemet.

Frøpolitiet behøvede ikke besøge hvert landbrug. De behøvede kun ødelægge nok landmænd til at skræmme resten.

## Kapitel 17 — Svalbard-hvælvingen

På den norske øgruppe Svalbard, dybt inde i et bjerg på øen Spitsbergen, ligger det Globale Frøhvelv — et anlæg designet til at bevare verdens afgrødemangfoldighed mod katastrofer. Hvælvingen, der åbnede i 2008, opbevarer over 1,2 millioner frøprøver fra genbanker verden over, vedligeholdt ved minus atten grader celsius i et anlæg bygget til at modstå atomkrig, asteroidenedslag og klimaforandringer.

Hvælvingen præsenteres som et humanitært initiativ — en sikkerhedskopi for global fødevaresikkerhed. Dens opførelse blev finansieret af den norske regering. Dens driftsomkostninger understøttes af Crop Trust, en international organisation etableret for at finansiere bevarelsen af afgrødemangfoldighed.

Crop Trusts finansiører inkluderer Bill and Melinda Gates Foundation, Rockefeller Foundation, DuPont/Pioneer Hi-Bred, Syngenta og — før sit opkøb af Bayer — Monsanto. De samme virksomheder og fonde, der aktivt ødelægger afgrødemangfoldighed i marken, finansierer hvælvingen, der bevarer den på lager.

Modsigelsen er ikke tilfældig. Den er monopolets logik. Hvis du kontrollerer både ødelæggelsen af mangfoldighed og bevarelsen af mangfoldighed, kontrollerer du mangfoldigheden selv. Frøene i hvælvingen er ikke tilgængelige for landmænd — de er tilgængelige for genbankerne og institutionerne, der deltager i Crop Trust-netværket. Bevaringssystemet er ikke en fællesressource. Det er et arkiv kontrolleret af de samme enheder, der eliminerer fællesressourcen.

Svalbard-hvælvingen sikrer, at når den sidste traditionelle sort forsvinder fra verdens landbrug — erstattet af patenterede, kemisk afhængige, virksomhedskontrollerede sorter — er det genetiske materiale fra den traditionelle sort ikke tabt. Det er bevaret. I en hvælving. Under kontrol af de virksomheder og fonde, der eliminerede den fra landbruget.

Det her er ikke bevarelse. Det er indsamling. Den genetiske arv fra ti tusind års landbrug bliver samlet, katalogiseret og opbevaret — ikke for de landmænd, der skabte den, men for de virksomheder, der agter at eje den.

## Kapitel 18 — Bayer-fusionen

I september 2016 annoncerede Bayer AG — den tyske farmaceutiske og kemiske virksomhed — sin intention om at opkøbe Monsanto for 66 milliarder dollars. Handlen blev afsluttet i juni 2018. Det var det største kontantopkøb i virksomhedshistorien på det tidspunkt.

Fusionen skabte verdens største kombinerede frø- og landbrugskemikalievirksomhed, der kontrollerede cirka 29 procent af det globale frømarked og 24 procent af det globale pesticidmarked. Den nye enhed havde en portefølje, der spændte over hele fødevareproduktionskæden: frøene, de kemikalier der påføres dem, og de farmaceutiske produkter der bruges til at behandle de sundhedstilstande, som kemikalierne forårsager.

Bayer udfasede øjeblikkeligt Monsanto-navnet. Beslutningen blev præsenteret som en forenkling af varemærket. Virkeligheden var, at Monsanto-navnet var blevet giftigt — associeret med Agent Orange, PCB'er, GMO'er, retssager mod landmænd og glyphosat-retssager. Ved at absorbere Monsanto i Bayer-koncernstrukturen og eliminere navnet forsøgte virksomheden at afkaste årtiers negative associationer, mens den beholdt hvert produkt, hvert patent og hver markedsposition, som navnet havde repræsenteret.

Timingen af fusionen var signifikant. I 2018 gik de første glyphosat-retssager for retten — sager der hævdede, at Roundup forårsagede non-Hodgkins lymfom hos brugere, der havde været eksponeret i årevis. Bayer arvede disse retssager sammen med Monsanto-opkøbet. I 2023 havde Bayer betalt eller hensat over 16 milliarder dollars til at afvikle glyphosat-kræftsager — et tal der fortsatte med at vokse med hver ny dom.

Bayer arvede ansvaret men arvede også indtægterne. Glyphosat-baserede produkter forblev virksomhedens mest profitable landbrugskemikalielinje. Frøene designet til brug med glyphosat forblev virksomhedens mest profitable frølinje. Fusionen var en finansiel kalkulation: indtægterne fra at sælge giften oversteg omkostningerne ved at bilægge kræftsagerne.

Monsanto-navnet er væk. Virksomhedens produkter er det ikke. De samme frø, de samme kemikalier, de samme patenter, den samme forretningsmodel — alt fortsætter under Bayer-varemærket. Gifttallerkenen blev ikke pensioneret. Den blev rebrandet.

## Kapitel 19 — De fire virksomheder

Det globale frø- og landbrugskemikaliemarked kontrolleres af fire virksomheder: Bayer (der absorberede Monsanto), Corteva Agriscience (landbrugsspinoff fra DuPont-Dow-fusionen), Syngenta (ejet af ChemChina, en kinesisk statsvirksomhed) og BASF.

Tilsammen kontrollerer disse fire virksomheder over tres procent af verdens kommercielle frømarked og over femoghalvfjerds procent af det globale landbrugskemikaliemarked. De kontrollerer de frø, landmænd planter, de kemikalier, landmænd sprøjter, og i stigende grad — gennem digitale landbrugsplatforme — de data, der bestemmer, hvordan landmænd opererer.

Konsolideringen skete gennem en bølge af fusioner mellem 2015 og 2018: Dow og DuPont fusionerede og udskilte Corteva. Bayer opkøbte Monsanto. ChemChina opkøbte Syngenta. BASF opkøbte dele af de fraskilte porteføljer. På tre år blev seks store virksomheder til fire — og de fire, der stod tilbage, kontrollerede det genetiske fundament for den globale fødevareforsyning.

Det her er ikke et marked. Det er et oligopol — en struktur, hvor en håndfuld virksomheder koordinerer priser, kontrollerer udbud og eliminerer konkurrence. Landmanden, der har brug for frø, har fire leverandører. Landmanden, der har brug for herbicid, har fire leverandører. Priserne sættes af enheder, hvis interesser er samordnede — og disse interesser er ikke samordnet med landmandens velstand eller forbrugerens sundhed.

De fire virksomheder sælger ikke blot produkter. De sælger et system — en integreret pakke af frø, kemikalier, data og finansiering, der låser landmanden ind i et afhængighedsforhold, hvorfra udgang er næsten umulig. Frøene kræver kemikalierne. Kemikalierne kræver frøene. Dataplatformen overvåger begge dele. Og finansieringen sikrer, at landmanden ikke har råd til at skifte.

Fire virksomheder kontrollerer, hvad verden spiser. Fire virksomheder bestemmer, hvilke gener der går i frøene, hvilke kemikalier der påføres afgrøderne, og hvilke sorter der er tilgængelige på markedet. Fire virksomheder står mellem syv milliarder mennesker og den mad, de har brug for at overleve.

## Kapitel 20 — Krigen mod frøopbevaring

Kriminaliseringen af frøopbevaring er det sidste skridt i den korporative overtagelse af fødevareforsyningen. Hvis landmænd ikke kan gemme frø, kan de ikke være uafhængige. Hvis de ikke kan være uafhængige, er de kunder. Og kunder kan styres.

Internationale handelsaftaler har været det primære redskab til at kriminalisere frøopbevaring verden over. Den internationale union for beskyttelse af nye plantesorter — UPOV — er en traktatorganisation, der etablerer planteforædlerrettigheder. 1991-revisionen af UPOV-konventionen begrænsede markant landmænds traditionelle ret til at gemme og genplante frø fra beskyttede sorter — og medlemskab af UPOV er ofte en betingelse i handelsaftaler forhandlet af USA, EU og WTO.

Trans-Pacific Partnership, NAFTA's efterfølger USMCA og bilaterale handelsaftaler mellem udviklede og udviklingslande inkluderer rutinemæssigt bestemmelser om intellektuel ejendomsret, der kræver, at underskriverne adopterer UPOV 1991-kompatibel plantesortsbeskyttelse. Lande, der modsætter sig, nægtes markedsadgang, udsættes for handelssanktioner eller ekskluderes fra udviklingsfinansiering.

I Colombia førte en lov fra 2010 tilpasset UPOV 1991 til beslaglæggelse og destruktion af halvfjerds tons risfrø fra landmænd i provinsen Huila. Frøene var ikke genetisk modificerede eller patenterede — det var traditionelt frø, som regeringen vurderede ikke opfyldte certificeringskravene i den nye lov. Landmænd, der havde dyrket ris fra gemt frø i generationer, fik at vide, at deres frø var ulovligt.

I Afrika har Alliance for a Green Revolution in Africa — AGRA, finansieret af Gates Foundation og Rockefeller Foundation — promoveret kommercielle frøsystemer, der fortrænger traditionelt gemt frø. Lovgivning promoveret af AGRA-partnere begrænser salget af ucertificeret frø — hvilket reelt gør det ulovligt for landmænd at handle de traditionelle sorter, der udgør fundamentet for afrikansk fødevaresikkerhed.

Krigen mod frøopbevaring handler ikke om beskyttelse af intellektuel ejendomsret. Den handler om kontrol. En landmand, der gemmer frø, er suveræn. En landmand, der køber frø, er afhængig. Hele arkitekturen af frøpatenter, UPOV-traktater, handelsaftaler og certificeringslove eksisterer for at konvertere den første til den anden — for at sikre, at ingen landmand på Jorden kan brødføde sig selv uden at købe midlerne til at gøre det fra en virksomhed.

# Del III — Sprøjtemidlet

## Kapitel 21 — Glyphosat

Glyphosat blev første gang syntetiseret i 1950 af en schweizisk kemiker ved navn Henri Martin. Det lå ubrugt i to årtier. I 1970 opdagede Monsanto-kemikeren John Franz dets herbicide egenskaber, og virksomheden patenterede det som herbicid i 1974 under varemærket Roundup.

Hvad der er mindre almindeligt kendt, er at glyphosat blev patenteret til to andre formål, før det blev patenteret som herbicid. I 1964 blev det patenteret af Stauffer Chemical Company som en metalchelator — en forbindelse der binder metalioner og fjerner dem fra opløsning. Denne egenskab er kritisk: glyphosat binder essentielle mineraler herunder mangan, zink, jern, kobolt og calcium. Når det påføres jord, dræber det ikke blot ukrudt — det binder de spormineraler, planter har brug for, og gør dem utilgængelige for optagelse.

I 2003 patenterede Monsanto glyphosat som et antibiotikum — et stof der dræber mikroorganismer. Denne egenskab er lige så kritisk: glyphosat dræber ikke blot ukrudt og binder mineraler — det dræber bakterier og svampe i jorden og i tarmen hos enhver organisme, der indtager det.

Verdens mest udbredte herbicid er samtidig en mineralchelator, der stripper næring fra jorden, et antibiotikum der ødelægger mikrobielle samfund, og et ukrudtsmiddel. Alle tre funktioner opererer simultant, når glyphosat påføres landbrugsjord. Jorden mister sine mineraler. Jorden mister sine mikrober. Ukrudtet dør. Og den afgrøde, der overlever — konstrueret til at tolerere glyphosat — vokser i mineraludtømt, mikrobielt død jord og absorberer glyphosatrester i hver celle.

Over 8,6 milliarder kilo glyphosat er blevet påført verden over siden 1974. Det sprøjtes på over 90 procent af sojabønner, majs og bomuld i USA. Det bruges som et forhøstingstørringsmiddel på hvede, havre og byg — sprøjtet direkte på fødevareafgrøder dage før høst for at tørre dem til lettere forarbejdning. Glyphosaten er i kornet. Den er i brødet. Den er i morgenmaden. Den er i øllen. Den er i modermælk. Den er i urinen hos over 80 procent af testede amerikanere.

Du spiser det. Hver dag. I alt.

## Kapitel 22 — Roundup Ready

I 1996 introducerede Monsanto den første Roundup Ready-sojabønne — en genetisk modificeret sort, der bar et gen, som gjorde den resistent over for glyphosat. Systemet var elegant i sin kommercielle logik: sælg landmanden frø, der overlever dit herbicid, og sælg derefter landmanden herbicidet til at sprøjte på frøene. Landmanden køber begge produkter fra den samme virksomhed. Ukrudtsbekæmpelsen er enkel — sprøjt alt, og kun afgrøden overlever. Og landmanden er låst ind i systemet, fordi frøene kræver herbicidet, og herbicidet kræver frøene.

Roundup Ready-sorter blev hurtigt adopteret. I 2012 var over 90 procent af sojabønnerne, 73 procent af majsen og 82 procent af bomulden plantet i USA genetisk modificeret for herbicidtolerance — langt størstedelen med glyphosat-baserede systemer.

Adoptionen forvandlede glyphosat fra et specialiseret herbicid brugt i specifikke anvendelser til det mest påførte landbrugskemikalie i menneskets historie. Før Roundup Ready-afgrøder blev glyphosat primært brugt som en før-plantnings-nedbrænding — sprøjtet for at rydde marker før såning. Efter Roundup Ready blev det sprøjtet direkte på voksende afgrøder, flere gange per sæson, på hvert stadie af væksten.

Resultatet var en dramatisk stigning i det samlede volumen af glyphosat påført landbrugsjord — og en tilsvarende stigning i glyphosatrester i fødevareforsyningen. Afgrøderne var designet til at absorbere herbicidet og overleve. De absorberede det. De overlevede. Og de mennesker, der spiste afgrøderne, absorberede det også.

Ukrudtet tilpassede sig i mellemtiden. Naturen reagerer på selektionstryk. Ukrudt eksponeret for gentagen glyphosatpåføring udviklede resistens — producerede glyphosat-resistente superukrudter, der krævede endnu stærkere herbicider at kontrollere. I 2020 havde over 50 ukrudtsarter udviklet glyphosatresistens verden over. Løsningen tilbudt af de kemiske virksomheder var ikke at reducere herbicidforbruget men at udvikle afgrøder resistente over for flere herbicider samtidig — og dermed eskalere det kemiske våbenkapløb mellem landbrug og natur.

Roundup Ready-systemet var ikke designet til at brødføde mennesker. Det var designet til at sælge kemikalier. Maden var leveringsmekanismen. Landmanden var kunden. Og forbrugeren var endepunktet — den, der absorberede resterne af et system designet for virksomhedsprofit, ikke menneskelig ernæring.

## Kapitel 23 — Chelationseffekten

Glyphosats originale patent — som metalchelator — forklarer en af dets mest skadelige effekter på fødevareforsyningen. Når det sprøjtes på landbrugsjord, binder glyphosat essentielle mineraler i jorden og danner uopløselige komplekser, som planter ikke kan absorbere.

Mangan er et af de mest påvirkede mineraler. Mangan er essentielt for fotosyntese, enzymaktivering og plantens immunfunktion. Når glyphosat binder mangan i jorden, bliver planter manganmangelfulde — synligt svækkede, mere modtagelige for sygdom og mindre i stand til at producere de plantekemikalier, der bidrager til næringsværdi og smag.

Zink — essentielt for immunfunktion, proteinsyntese og reproduktiv sundhed hos både planter og mennesker — cheleres ligeledes af glyphosat. Jern, kobolt, calcium og magnesium påvirkes alle i varierende grad. Herbicidet dræber ikke blot ukrudt. Det fjerner systematisk mineralindholdet fra jordvæsken — netop de mineraler, planter har brug for at producere næringsrig mad.

Effekten rækker ud over jorden. Glyphosatrester i mad fortsætter med at chelere mineraler inde i den menneskelige krop. Når du indtager glyphosat — i brød, i morgenmad, i ethvert produkt lavet af afgrøder sprøjtet med herbicidet — binder glyphosatmolekylerne sig til mineraler i din fordøjelseskanal og reducerer biotilgængeligheden af næringsstofferne i den mad, du spiser.

Det betyder, at selv hvis en fødevare indeholder tilstrækkelige niveauer af et givent mineral ved laboratorieanalyse, kan tilstedeværelsen af glyphosatrester reducere den mængde af det mineral, din krop faktisk absorberer. Næringsindholdet, der er anført på etiketten, er ikke det næringsindhold, der leveres til dine celler.

Chelationseffekten skaber en dobbelt udtømning: jorden har færre mineraler, fordi glyphosat binder dem i jorden, og din krop absorberer mindre af de resterende mineraler, fordi glyphosat binder dem i din tarm. Maden er udtømt, før den når dig. Og den udtømmes igen inde i dig.

## Kapitel 24 — Tarmødelæggeren

Det menneskelige tarmmikrobiom indeholder billioner af mikroorganismer — bakterier, svampe, arkæer og vira — der udfører funktioner, der er essentielle for sundheden. De syntetiserer vitaminer. De producerer neurotransmittere. De regulerer immunfunktion. De beskytter mod patogener. De metaboliserer næringsstoffer. De påvirker humør, kognition og adfærd. Tarmmikrobiomet er, efter visse mål, funktionelt vigtigere end noget enkelt organ i kroppen.

Glyphosat ødelægger det.

Glyphosat dræber mikroorganismer gennem samme mekanisme, som det dræber planter: ved at hæmme shikimatvejen, en enzymatisk proces der producerer essentielle aminosyrer. Monsantos argument for glyphosats sikkerhed for mennesker var baseret på det faktum, at menneskelige celler ikke besidder shikimatvejen. Derfor, argumenterede virksomheden, kan glyphosat ikke skade menneskets biologi.

Argumentet er teknisk korrekt og dybt vildledende. Menneskelige celler besidder ikke shikimatvejen. Men de billioner af bakterier i den menneskelige tarm gør. De er mikroorganismer — og glyphosat dræber mikroorganismer. Den antibiotiske effekt, der indbragte glyphosat dets patent i 2003, opererer inde i enhver menneskelig tarm, der eksponeres for glyphosatrester i maden.

Forskning har vist, at glyphosat fortrinsvis dræber gavnlige tarmbakterier — Lactobacillus, Bifidobacterium, Enterococcus — mens det lader patogene bakterier — Clostridium, Salmonella — relativt upåvirkede. De gavnlige bakterier, der producerer vitaminer, regulerer immunfunktion og beskytter mod infektion, dræbes. De patogene bakterier, der forårsager inflammation, infektion og sygdom, skånes.

Resultatet er dysbiose — et ubalanceret tarmmikrobiom, hvor patogene organismer dominerer over gavnlige. Dysbiose er associeret med inflammatorisk tarmsygdom, autoimmune tilstande, allergier, fedme, depression, angst og en voksende liste af kroniske sygdomme, der er steget i forekomst parallelt med glyphosatforbruget.

Korrelationen mellem glyphosatpåføring og kroniske sygdomsrater er slående. De sygdomme, der er steget mest dramatisk siden midten af 1990'erne — da Roundup Ready-afgrøder blev introduceret, og glyphosatforbruget steg eksplosivt — inkluderer autisme, Alzheimers, cøliaki, inflammatorisk tarmsygdom, diabetes, fedme, leversygdom og nyresygdom. Korrelation er ikke kausalitet. Men når mekanismen er kendt — glyphosat dræber tarmbakterier gennem en specifik enzymatisk vej — kræver korrelationen undersøgelse.

Den undersøgelse er ikke blevet gennemført i den skala, evidensen berettiger. Og de institutioner, der burde udføre den, er finansieret af de virksomheder, der sælger produktet.

## Kapitel 25 — Kræftforbindelsen

I marts 2015 klassificerede Det Internationale Agentur for Kræftforskning — IARC, kræftforskningsarmen under Verdenssundhedsorganisationen — glyphosat som "sandsynligvis kræftfremkaldende for mennesker." Klassificeringen var baseret på en gennemgang af den tilgængelige videnskabelige litteratur, herunder epidemiologiske studier der viste sammenhænge mellem glyphosateksponering og non-Hodgkins lymfom hos landbrugsarbejdere.

IARC-klassificeringen var den mest autoritative vurdering af glyphosats kræftfremkaldende egenskaber fra et uafhængigt organ. Og den udløste det mest aggressive virksomhedsmodangreb i den landbrugskemiske regulerings historie.

Monsantos interne reaktion — senere afsløret gennem retssagers aktindsigt som Monsanto-papirerne — viste, at virksomheden havde været bevidst om glyphosats kræftfremkaldende potentiale i årtier og systematisk havde undertrykt, manipuleret og miskrediteret evidensen. Virksomheden spøgelsesskrev studier, der blev publiceret under uafhængige forskeres navne. Den opretholdt relationer med reguleringsmyndigheder, der kunne påvirke sikkerhedsvurderinger. Den koordinerede mediekampagner for at angribe IARC og de forskere, der gennemførte gennemgangen.

Monsanto-papirerne afslørede en virksomhed, der ikke blot bestred kræftfundet. Den orkestrerede en global kampagne for at sikre, at fundet ikke kunne vinde fodfæste — placerede velvillige forskere i reguleringsudvalg, finansierede forskning designet til at producere frikendende resultater og angreb IARC's troværdighed gennem industrifinansierede frontgrupper.

I 2018 tilkendte en jury i Californien 289 millioner dollars til Dewayne Johnson, en skolepedel der udviklede non-Hodgkins lymfom efter års sprøjtning af Roundup på skolens arealer. Juryen fandt, at Monsanto havde undladt at advare brugere om kræftrisikoen og havde handlet med ond vilje eller undertrykkelse. Efterfølgende retssager producerede yderligere domme — 80 millioner dollars, 2 milliarder dollars (senere reduceret) — der bekræftede, at amerikanske juryer, præsenteret for Monsantos interne dokumenter, konsekvent konkluderede, at virksomheden vidste, at dens produkt forårsagede kræft og skjulte beviserne.

Herbicidet forbliver på markedet. Bayer har hensat over 16 milliarder dollars til forlig. Produktet sprøjtes stadig på den mad, du spiser i dag.

## Kapitel 26 — Monsanto-papirerne

Monsanto-papirerne er interne virksomhedsdokumenter, der blev fremskaffet gennem den juridiske aktindsigtsproces i glyphosat-kræftretssagerne. De blev gjort offentligt tilgængelige af organisationen U.S. Right to Know og gennem retsdokumenter. De afslører, i virksomhedens egne ord, hvordan Monsanto styrede videnskaben, reguleringsmyndighederne og den offentlige fortælling omkring glyphosats sikkerhed.

Dokumenterne viser, at Monsanto spøgelsesskrev videnskabelige artikler, der derefter blev publiceret under akademiske forskeres navne — og dermed skabte indtrykket af uafhængig forskning, der understøttede virksomhedens sikkerhedspåstande. I en e-mailkæde diskuterede en Monsanto-direktør en planlagt artikel og skrev: "Vi ville holde omkostningerne nede ved selv at skrive, og de ville bare redigere og sætte deres navne under."

Dokumenterne viser, at Monsanto opretholdt en liste over forskere, der satte spørgsmålstegn ved glyphosats sikkerhed, og koordinerede indsatser for at miskreditere dem. Forskere, hvis arbejde producerede ugunstige resultater, blev udsat for professionelle angreb — deres finansiering blev anfægtet, deres metodik blev udfordret gennem industrifinansierede modstudier, og deres omdømme blev skadet gennem koordinerede mediekampagner.

Dokumenterne viser, at Monsanto havde et tæt forhold til embedsmænd i Environmental Protection Agency. I en udveksling omtalte en Monsanto-direktør en EPA-embedsmand som en, der "kunne være nyttig" og som havde lovet at "dræbe" en uafhængig gennemgang af glyphosat, der kunne producere ugunstige resultater. Embedsmanden forlod senere EPA.

Dokumenterne viser, at Monsantos egne interne studier rejste bekymringer om glyphosats genotoksicitet — dets evne til at beskadige DNA — så tidligt som i 1990'erne. Disse bekymringer blev ikke rapporteret til reguleringsmyndigheder. I stedet blev studierne håndteret internt, og virksomhedens offentlige position forblev, at glyphosat var sikkert.

Monsanto-papirerne er ikke anklager. De er virksomhedens egne kommunikationer — e-mails, notater, strategidokumenter og interne præsentationer. De dokumenterer en bevidst, systematisk, årtier lang kampagne for at skjule sundhedsrisiciene ved det mest udbredte landbrugskemikalie i historien.

## Kapitel 27 — De andre gifte

Glyphosat er det mest udbredte men langt fra det eneste giftige kemikalie, der påføres fødevareforsyningen. Det konventionelle fødevaresystem mætter afgrøder med snesevis af forskellige pesticider, herbicider, fungicider og insekticider — hver med sin egen toksicitetsprofil, og alle indtaget sammen af de mennesker, der spiser maden.

Atrazin er det næstmest brugte herbicid i USA — påført primært majs. Forskning af Tyrone Hayes ved University of California, Berkeley, demonstrerede at atrazin er en potent hormonforstyrrende forbindelse, der kemisk kastrerer hanfrøer ved koncentrationer fundet i amerikansk drikkevand. Hayes blev udsat for en vedvarende chikanekampagne fra Syngenta, producenten — en kampagne dokumenteret i virksomhedens egne optegnelser, som inkluderede ansættelse af privatdetektiver til at følge ham og forsøg på at miskreditere hans forskning.

Chlorpyrifos er et organofosfat-insekticid — kemisk beslægtet med nervegas — der har været brugt på fødevareafgrøder siden 1965. Studier forbandt konsekvent chlorpyrifos-eksponering med hjerneskader hos børn, nedsat IQ og neuroudviklingsforstyrrelser. EPA under Obama-administrationen bevægede sig mod at forbyde det. EPA under Trump-administrationen omstødte forbuddet. EPA under Biden-administrationen forbød endelig dets brug på fødevareafgrøder i 2022 — syvoghalvtreds år efter det blev introduceret.

Neonicotinoider — en klasse af insekticider der inkluderer imidacloprid, clothianidin og thiamethoxam — er systemiske pesticider, der absorberes i alle dele af planten, herunder pollen og nektar. De er den primære mistænkte årsag til kolonikollaps hos honningbier — den massive bødød af bestøvere, der truer selve landbrugssystemet. EU forbød neonicotinoider i 2018. De forbliver lovlige i USA.

Hvert af disse kemikalier har sin egen toksikologi, sin egen reguleringshistorie og sin egen virksomhedsforsvarsstrategi. Og hvert af dem påføres den mad, du spiser.

## Kapitel 28 — Cocktaileffekten

Reguleringsmæssig sikkerhedstest evaluerer kemikalier et ad gangen. Et pesticid testes isoleret for at bestemme dets toksicitet ved forskellige doser. Hvis det individuelle kemikalie falder under tærsklen for skade ved det forventede eksponeringsniveau, godkendes det.

Men mennesker indtager ikke kemikalier et ad gangen. Et enkelt æble kan indeholde rester af over tredive forskellige pesticider. Et konventionelt måltid kan eksponere forbrugeren for snesevis af forskellige syntetiske kemikalier — herbicider, insekticider, fungicider, konserveringsmidler, tilsætningsstoffer — hver enkelt godkendt, ingen testet i kombination.

Cocktaileffekten — den synergistiske interaktion mellem flere kemikalier — er praktisk talt ustuderet. Antallet af mulige kombinationer er astronomisk. Selv et beskedent panel på tyve kemikalier producerer millioner af mulige kombinationer og koncentrationer. At teste hver kombination ville kræve ressourcer, som intet reguleringsagentur besidder, og tidsrammer som ingen kommerciel godkendelsesproces ville tolerere.

Den begrænsede forskning, der eksisterer, tyder på, at cocktaileffekten er reel og betydelig. Studier har vist, at kombinationer af pesticider ved individuelt "sikre" niveauer kan producere toksiske effekter, som intet af kemikalierne producerer alene. Hormonforstyrrende kemikalier er særligt tilbøjelige til synergistiske effekter — små doser af flere forstyrrende stoffer kan producere effekter langt større end summen af deres individuelle påvirkninger.

Den reguleringsmæssige ramme ignorerer denne virkelighed fuldstændigt. Hvert kemikalie godkendes på sine egne meritter. Den samlede byrde — den kumulative eksponering for snesevis af kemikalier gennem mad, vand, luft og forbrugerprodukter — vurderes aldrig. Den menneskelige krop er det eneste testfelt for cocktaileffekten. Og resultaterne måles ikke i laboratorieendepunkter men i kronisk sygdomsstatistik.

## Kapitel 29 — Hormonforstyrrende stoffer

Det endokrine system — netværket af kirtler og hormoner der regulerer vækst, stofskifte, reproduktion, humør og praktisk talt enhver fysiologisk proces i kroppen — opererer ved koncentrationer målt i milliardtedele og billiontedele. Hormoner er kemiske signaler så potente, at nanogram-mængder producerer systemiske effekter. Systemet er ekstremt følsomt — designet til at reagere på minimale ændringer i kemisk koncentration.

Pesticider og herbicider, der efterligner, blokerer eller forstyrrer hormonsignalering ved disse koncentrationer, kaldes hormonforstyrrende stoffer. Deres effekter er ikke proportionale med dosis på den måde, konventionel toksikologi forventer. I modsætning til traditionelle gifte, der producerer større effekter ved større doser, kan hormonforstyrrende stoffer producere paradoksale effekter — mere skade ved lave doser end ved høje doser, fordi de lave doser falder inden for det interval, hvor kroppens hormonreceptorer er mest følsomme.

Dette ikke-lineære dosis-respons-forhold betyder, at de "sikre" niveauer fastsat af konventionel toksikologi muligvis slet ikke er sikre. Den reguleringsmæssige tærskel er baseret på antagelsen om, at mindre doser producerer mindre effekter. Endokrin videnskab demonstrerer, at denne antagelse er forkert — og at milliardtedele-koncentrationerne til stede i madrester og drikkevand kan falde præcis i det interval, hvor mest skade sker.

Sundhedskonsekvenserne af kronisk lavniveau hormonforstyrrende eksponering er synlige i befolkningsniveaustatistikker. Sædcelletallet hos vestlige mænd er faldet med over halvtreds procent siden 1973. Raten af tidlig pubertet hos piger er steget dramatisk. Stofskiftesygdomme, polycystisk ovariesyndrom, endometriose og hormonelle kræftformer (bryst, prostata, testikel, ovarie) er alle steget i forekomst over de årtier, der svarer til eskaleringen af kemisk landbrug.

Disse er ikke urelaterede tendenser. De er de forudsigelige konsekvenser af at eksponere en hormonfølsom befolkning for en diæt mættet med hormonforstyrrende kemikalier — påført maden, til stede i vandet og ophobet i kroppen over et helt livs eksponering.

## Kapitel 30 — Børnenes byrde

Børn er ikke små voksne. Deres kroppe forarbejder kemikalier anderledes — absorberer mere per enhed kropsvægt, metaboliserer mindre effektivt og udskiller langsommere. Deres udviklende organer og nervesystemer er enestående sårbare over for toksisk påvirkning. Og deres eksponering for pesticider gennem mad er uforholdsmæssigt høj — fordi børn spiser mere mad i forhold til deres kropsvægt, og fordi deres kost ofte er koncentreret i de mest sprøjtede fødevarer.

American Academy of Pediatrics publicerede en udtalelse i 2012, der anerkendte sundhedsrisiciene ved pesticideksponering hos børn og anbefalede, at børnelæger rådgiver familier om at reducere eksponeringen. Udtalelsen citerede evidens, der forbandt pesticideksponering med børnekræft, neuroudviklingsforstyrrelser, kognitiv forringelse, reproduktive effekter og hormonforstyrrende påvirkning.

Den udviklende hjerne er særligt sårbar. Organofosfat-pesticider — der inkluderer chlorpyrifos og andre stadig i udbredt brug — er neurotoksiske af design. De dræber insekter ved at forstyrre acetylcholinesterase, et enzym essentielt for nervesystemets funktion. Det menneskelige nervesystem bruger det samme enzym. Studier har konsekvent vist, at prænatal og tidlig barndomseksponering for organofosfat-pesticider er associeret med nedsat IQ, forringet opmærksomhed og øgede rater af ADHD og autismespektrumforstyrrelse.

Raterne af neuroudviklingsforstyrrelser hos børn er steget dramatisk over de sidste tre årtier — den samme periode, hvor pesticidforbruget er eskaleret. ADHD-diagnoserater er steget med 42 procent siden 2003. Forekomsten af autismespektrumforstyrrelse er steget fra 1 ud af 150 børn i 2000 til 1 ud af 36 i 2023. Fødevareallergier hos børn er steget med 50 procent siden 1997.

Børnene kan ikke vælge deres eksponering. De spiser, hvad deres forældre giver dem. De går i skoler omgivet af sprøjtede marker. De leger på græsplæner behandlet med herbicider. Deres byrde bestemmes af det fødevaresystem, deres forældre er født ind i — et system designet til at maksimere produktion og profit, ikke til at beskytte de mest sårbare medlemmer af befolkningen.

Børnene er kanariefuglene i kulminen. Deres stigende rater af neuroudviklingsforstyrrelser, allergier og kronisk sygdom er det tidlige advarselssystem om, at fødevareforsyningen er giftig. Advarslen har lydt i årtier. De institutioner, der er ansvarlige for at beskytte børn, har ikke reageret — fordi det at reagere ville kræve en konfrontation med de kemiske virksomheder, der finansierer forskningen, reguleringsmyndighederne og institutionerne selv.

# Del IV — Fabrikken

## Kapitel 31 — Lyksalighedspunktet

I de store fødevarevirksomheders laboratorier findes et koncept, der driver produktudvikling mere end noget andet: lyksalighedspunktet. Opfundet af matematikeren og markedsforskeren Howard Moskowitz er lyksalighedspunktet den præcise kombination af sukker, salt og fedt, hvor et fødevareprodukt leverer maksimal sensorisk nydelse — den nøjagtige koncentration, hvor hjernens belønningskredsløb fyrer hårdest, og munden siger mere.

Det her er ikke madlavning. Det her er ingeniørkunst. Og det er ingeniørkunst med et specifikt formål: at tilsidesætte kroppens naturlige mæthedssignaler og få dig til at spise mere, end du har brug for, mere end du vil, og mere end din krop kan forarbejde uden metabolisk skade.

Lyksalighedspunktet bestemmes gennem systematisk testning. Snesevis eller hundredvis af formuleringer produceres, hvor forholdet mellem sukker, salt, fedt og smagsstoffer varieres med minimale trin. Testpaneler bedømmer hver variation. Dataene plottes på kurver. Kurvens top — punktet for maksimal trang — er lyksalighedspunktet. Produktet fremstilles på præcis den formulering.

Resultatet er mad, du ikke kan stoppe med at spise — ikke fordi du mangler viljestyrke, men fordi produktet er designet til at udnytte de samme dopaminveje, der reagerer på nikotin, alkohol og kokain. Hjernens belønningssystem udviklede sig til at drive jagten på kalorietæt mad i et miljø med knaphed. Fødevareindustrien har reverse-engineeret det system og gjort det til et våben i et miljø af overflod.

De tre søjler i lyksalighedspunktet — sukker, salt og fedt — er ikke til stede i forarbejdede fødevarer alene for smagens skyld. Sukker udløser en øjeblikkelig dopaminfrigivelse, der skaber en trang-loop. Salt forstærker smagsopfattelsen og maskerer den kemiske eftersmag af tilsætningsstoffer. Fedt giver en mundfølelse, som hjernen associerer med kalorietæthed og mæthed. Sammen, i de præcise forhold identificeret gennem laboratorietest, skaber de en sensorisk oplevelse, som naturlig mad ikke kan konkurrere med.

Derfor udløser et æble ikke den samme tvangsmæssige spiserespons som en pose chips. Æblet har næringsstoffer, fibre og vand, der aktiverer mæthedssignaler. Chipsene er blevet konstrueret til at levere maksimal belønning med minimal mæthed — så du rækker efter endnu en håndfuld, før din hjerne har tid til at registrere, at du har fået nok.

Fødevareindustrien bruger milliarder årligt på forskning i lyksalighedspunktet, produktreformulering og sensorisk testning. Forskerne, der udfører dette arbejde, er blandt de bedst betalte i fødevaresektoren. De brødføder ikke mennesker. De designer afhængighed — kalibreret til milligrammet, testet på menneskelige forsøgspersoner og udbredt i hvert supermarked i den udviklede verden.

## Kapitel 32 — Sukkerkonspirationen

I 1967 betalte Sugar Research Foundation — en brancheorganisation finansieret af sukkerindustrien — tre Harvard-forskere hvad der svarer til halvtreds tusind dollars i nutidspenge for at publicere en litteraturgennemgang i New England Journal of Medicine. Gennemgangen var designet til at gøre én ting: flytte skylden for hjertesygdom fra sukker til kostfedt.

Forskerne — Mark Hegsted, Robert McGandy og Frederick Stare — gennemgik den eksisterende forskning om kost og hjertesygdom og producerede en artikel, der minimerede evidensen der forbandt sukker med kardiovaskulær sygdom, mens den understregede rollen af mættet fedt og kolesterol. Sugar Research Foundation udvalgte studierne til gennemgang, gav vejledning om konklusionerne og gennemgik udkast før publicering. Intet af dette blev oplyst. Artiklen blev præsenteret som uafhængig akademisk forskning.

Dette var ikke en mindre artikel. Den formede retningen for ernæringsvidenskab de næste halvtreds år. Fedt-hjertesygdom-hypotesen blev grundlaget for amerikansk kostpolitik. Sukker-hjertesygdom-forbindelsen blev begravet. Forskere, der fortsatte med at undersøge sukkers rolle i kardiovaskulær sygdom — herunder den britiske fysiolog John Yudkin, hvis bog fra 1972 *Pure, White, and Deadly* dokumenterede evidensen — blev marginaliseret, latterliggjort og skubbet ud af den videnskabelige samtale.

Sugar Research Foundations interne dokumenter, afdækket af forsker Cristin Kearns og publiceret i JAMA Internal Medicine i 2016, afslører en bevidst, årtier lang kampagne for at manipulere de videnskabelige optegnelser. Fonden finansierede også forskning designet til at så tvivl om forbindelsen mellem sukker og huller i tænderne, sukker og fedme, og sukker og diabetes — med den samme drejebog, som tobaksindustrien brugte til at så tvivl om forbindelsen mellem rygning og kræft.

Konsekvenserne af denne ene handling af videnskabelig korruption måles i millioner af liv. De fedtfattige kostretningslinjer, der fulgte, førte til erstatning af fedt med sukker og raffinerede kulhydrater på tværs af fødevareforsyningen. Resultatet var en eksplosion af fedme, type 2-diabetes, metabolisk syndrom og kardiovaskulær sygdom — netop de tilstande, som kostretningslinjerne skulle forhindre.

Sukkerindustrien solgte ikke blot et produkt. Den købte en videnskabelig konsensus. Den købte forskerne, tidsskrifterne og politikanbefalingerne — og verden spiste derefter i et halvt århundrede. Fedmeepidemien er ikke et svigt af individuel viljestyrke. Den er det forudsigelige resultat af en kostrammer, der blev designet af sukkerindustrien, finansieret af sukkerindustrien og promoveret af forskere betalt af sukkerindustrien.

## Kapitel 33 — Frøolieovertagelsen

I størstedelen af menneskets historie kom de fedtstoffer, folk indtog, fra dyr og hele planter — smør, svinefedt, talg, olivenolie, kokosolie. Disse fedtstoffer var stabile, næringstætte og centrale i traditionelle kostvaner på tværs af alle kulturer. De leverede fedtopløselige vitaminer A, D, E og K, understøttede hormonproduktion og tjente som det strukturelle materiale for enhver cellemembran i kroppen.

I det tyvende århundrede blev disse traditionelle fedtstoffer systematisk erstattet af industrielle frøolier — sojaolie, rapsolie, majsolie, solsikkeolie, saflorolie, bomuldsfrøolie. Disse olier var ikke del af nogen traditionel kost. De eksisterede ikke som fødevarer før den industrielle revolution. De produceres gennem en fremstillingsproces, der involverer høj-temperaturspresning, hexan-solventekstraktion, afgummering, blegning og deodorisering — en proces, der ville være uigenkendelig som madtilberedning.

Frøoliernes fremkomst er ikke en historie om forbrugerefterspørgsel eller ernæringsmæssig overlegenhed. Det er en historie om industrielt affald, der finder et marked. Bomuldsfrøolie — den første industrielle frøolie, der kom ind i den amerikanske fødevareforsyning — var et biprodukt af bomuldsindustrien. Procter and Gamble forvandlede den til Crisco i 1911 og markedsførte den som et moderne, rent alternativ til animalsk fedt. Sojaolie fulgte, drevet af det massive overskud af sojabønner produceret af amerikansk landbrug. Rapsolie blev udviklet fra raps — en plante, hvis olie oprindeligt var for giftig til menneskeligt forbrug på grund af dens høje erucasyreindhold — gennem selektiv avl finansieret af den canadiske regering.

American Heart Associations godkendelse af planteolier som "hjertevenlige" i 1960'erne — delvist finansieret af Procter and Gamble — gav den institutionelle troværdighed, der tillod frøolier at erstatte traditionelle fedtstoffer på tværs af fødevareforsyningen. I 2000 udgjorde sojaolie alene over tyve procent af alle kalorier, der blev indtaget i den amerikanske kost.

Sundhedskonsekvenserne af denne substitution bliver stadig tydeligere. Industrielle frøolier er ekstremt rige på omega-6 flerumættede fedtsyrer — særligt linolsyre. Mens omega-6-fedtstoffer er essentielle i små mængder, er forholdet mellem omega-6 og omega-3-fedtstoffer i den moderne kost skiftet fra det historiske forhold på omtrent 1:1 til 20:1 eller højere. Denne ubalance driver kronisk systemisk inflammation — den underliggende mekanisme bag kardiovaskulær sygdom, metabolisk syndrom, autoimmune tilstande og neurologiske forstyrrelser.

Frøolier er også unikt sårbare over for oxidation. Deres flerumættede struktur gør dem kemisk ustabile, når de eksponeres for varme, lys og ilt — netop de forhold, der hersker ved madlavning og fødevareforarbejdning. Når disse olier oxideres, producerer de aldehyder, lipidperoxider og andre reaktive forbindelser, der skader cellemembraner, mitokondrier og DNA. Du spiser ikke fedt. Du spiser et kemisk nedbrudt industriprodukt, der skader din krops cellulære maskineri med hvert måltid.

Frøolieovertagelsen var ikke en sundhedsintervention. Det var en industriel intervention — forvandlingen af landbrugsaffald til den dominerende fedtkilde i den moderne kost, godkendt af de samme institutioner, der var finansieret af de virksomheder, der solgte olierne.

## Kapitel 34 — Det fedtfattige svindelnummer

I 1977 udgav USA's Senatsudvalg for Ernæring og Menneskelige Behov, ledet af senator George McGovern, de første kostmål for USA. Den centrale anbefaling var en dramatisk reduktion i kostfedt — særligt mættet fedt og kolesterol — og en tilsvarende stigning i kulhydrater, især korn. Denne anbefaling blev grundlaget for de amerikanske kostretningslinjer fra 1980 og USDA's Madpyramide, der formede amerikansk spisning de næste fire årtier.

Videnskaben bag denne anbefaling var bestridt fra begyndelsen. Kost-hjerte-hypotesen — idéen om at mættet kostfedt hæver blodkolesterolet, som forårsager hjertesygdom — blev fremført af Ancel Keys, en fysiolog hvis Syv-lande-studie syntes at vise en korrelation mellem mættet fedtindtag og dødelighed af hjertesygdom. Men Keys havde data fra toogtyve lande. Han udvalgte syv, der understøttede hans hypotese, og udelukkede resten. Når alle toogtyve lande blev inkluderet, forsvandt korrelationen.

De forskere, der udfordrede Keys — herunder John Yudkin, der argumenterede for at sukker var den primære kosttrussel mod hjertet, og Peter Cleave, der pegede på raffinerede kulhydrater — blev professionelt marginaliseret. Keys havde institutionel opbakning, politiske forbindelser og støtte fra American Heart Association, der havde modtaget finansiering fra planteolieindustrien. Debatten blev ikke afgjort af evidens. Den blev afgjort af magt.

Fødevareindustrien omfavnede de fedtfattige retningslinjer med entusiasme — fordi fjernelse af fedt fra mad krævede, at det blev erstattet med noget andet for at opretholde smagen. Det noget var sukker, højfructose-majssirup og raffineret stivelse. Den "fedtfattige" produktkategori eksploderede. Fedtfattige småkager, fedtfattig yoghurt, fedtfattig salatdressing, fedtfattigt alt — alt med mere sukker, flere raffinerede kulhydrater og flere kalorier end de fuldfedt-originaler, de erstattede.

Madpyramiden placerede brød, morgenmad, ris og pasta i bunden — seks til elleve portioner om dagen. Fedtstoffer og olier blev placeret i toppen — til brug "sparsomt." Dette var det modsatte af, hvad menneskets stofskiftefysiologi kræver. Kroppen har brug for fedt til hormonproduktion, cellemembranintegritet, hjernefunktion og optagelse af fedtopløselige vitaminer. Den har ikke brug for seks til elleve portioner korn om dagen. Hvad den får fra den mængde korn er en massiv daglig belastning af glukose, der driver insulinresistens, fedtlagring og metabolisk dysfunktion.

Resultaterne taler for sig selv. Mellem 1980 og 2020 — årtier med fedtfattig kostdominans — tredobledes fedmeraterne i USA. Type 2-diabetesrater steg med over 700 procent. Metabolisk syndrom blev den enkeltstående mest almindelige sundhedstilstand i Amerika og ramte over en tredjedel af alle voksne. De fedtfattige retningslinjer reducerede ikke hjertesygdom. De skabte en epidemi af de metaboliske tilstande, der forårsager den.

Madpyramiden blev ikke designet af ernæringseksperter, der arbejdede for folkesundheden. Den blev designet af en politisk proces drevet af landbrugslobbyisme, fødevareindustriens indflydelse og den institutionelle inerti fra en fejlbehæftet hypotese. Det amerikanske folk fulgte retningslinjerne. De spiste mindre fedt og flere kulhydrater. De blev federe og sygere. Og den farmaceutiske industri profiterede på enhver diagnose, der fulgte.

## Kapitel 35 — Højfructose-majssirup

I 1957 udviklede forskere en enzymatisk proces, der kunne omdanne glukosen i majsstivelse til fruktose og dermed producere et flydende sødemiddel, der var billigere end rørsukker, lettere at transportere og lettere at blande i forarbejdede fødevarer. I 1970'erne gjorde fremskridt i enzymteknologi og økonomien i amerikanske majssubsidier højfructose-majssirup kommercielt levedygtig. I 1980'erne havde den erstattet rørsukker som det primære sødemiddel i sodavand, og i 1990'erne var den til stede i brød, ketchup, salatdressing, yoghurt, morgenmad, kiks og praktisk talt enhver kategori af forarbejdede fødevarer solgt i Amerika.

Corn Refiners Association fastholder, at højfructose-majssirup er ernæringsmæssigt ækvivalent med bordsukker — "majssukker," som de forsøgte at rebrande det. Denne påstand beror på det faktum, at bordsukker (sucrose) er sammensat af omtrent lige dele glukose og fruktose, og at den mest almindelige formulering af HFCS (HFCS-55) indeholder 55 procent fruktose og 45 procent glukose. Forskellen synes marginal. Det er den ikke.

I bordsukker er glukose- og fruktosemolekylerne bundet sammen og skal adskilles af fordøjelsesenzymer før absorption. I HFCS er de allerede frie — allerede adskilte, allerede i den form, der hurtigst absorberes. Fruktosen i HFCS rammer leveren hurtigere og i højere koncentration end fruktosen fra sucrose. Dette er vigtigt, fordi fruktose metaboliseres næsten udelukkende af leveren — i modsætning til glukose, som enhver celle i kroppen kan bruge.

Når leveren modtager mere fruktose, end den kan forarbejde — hvilket sker regelmæssigt i en kost, der indeholder HFCS i snesevis af daglige fødevarer — omdanner den overskuddet til fedt gennem en proces kaldet de novo lipogenese. Dette fedt akkumuleres i selve leveren og producerer ikke-alkoholisk fedtleversygdom — en tilstand der var praktisk talt ukendt hos børn før 1980 og nu rammer anslået et ud af ti amerikanske børn og en ud af fire voksne.

Den metaboliske vej for overskydende fruktose producerer også urinsyre — der hæver blodtrykket og bidrager til gigt — og driver insulinresistens, som er den centrale mekanisme bag type 2-diabetes og metabolisk syndrom. Robert Lustig, en pædiatrisk endokrinolog ved University of California, har beskrevet fruktose som "alkohol uden rusen" — fordi dens metaboliske effekter på leveren er slående lig ethanols.

Økonomien bag HFCS er uadskillelig fra amerikansk landbrugspolitik. Majssubsidier — der har beløbet sig til hundredvis af milliarder dollars siden 1970'erne — gør majs til den billigste afgrøde i Amerika. HFCS er det billigste sødemiddel. Fødevareindustrien reformulerede hele sin produktlinje omkring denne subsidie-finansierede ingrediens. Den amerikanske skatteyder finansierer de majssubsidier, der gør HFCS billig, forbruger de produkter, der er sødet med HFCS, udvikler de metaboliske sygdomme forårsaget af HFCS og betaler derefter igen for de farmaceutiske behandlinger. Cyklussen er ikke tilfældig. Det er en forretningsmodel.

## Kapitel 36 — Tilsætningsstofaflabetet

Den gennemsnitlige amerikaner indtager cirka halvanden til to en halv kilo tilsætningsstoffer om året — kunstige farvestoffer, kunstige smagsstoffer, konserveringsmidler, emulgatorer, stabilisatorer, fortykningsmidler, antiklumpningsmidler, blegemidler og forarbejdningshjælpestoffer, der ingen ernæringsværdi har og udelukkende eksisterer for at forlænge holdbarhed, forbedre udseende, forbedre tekstur og reducere produktionsomkostninger.

Antallet af tilsætningsstoffer godkendt til brug i den amerikanske fødevareforsyning overstiger ti tusind. Mange blev godkendt for årtier siden gennem et reguleringsmæssigt smuthul kaldet "Generally Recognized as Safe" — GRAS — der tillader fødevarevirksomheder at bestemme sikkerheden af deres egne tilsætningsstoffer uden FDA-gennemgang eller -godkendelse. Virksomhedens egne forskere vurderer ingrediensen, erklærer den sikker og informerer muligvis FDA — eller gør det ikke. Der er intet krav om uafhængig testning, intet krav om langsigtede studier og intet krav om offentliggørelse.

Kunstige fødevarefarvestoffer — Rød 40, Gul 5, Gul 6, Blå 1 og andre — er petroleumsafledte syntetiske kemikalier, der ikke tjener noget andet formål end at gøre forarbejdede fødevarer mere visuelt tiltalende. EU kræver advarselsmærkater på fødevarer, der indeholder disse farvestoffer, med ordlyden at de "kan have en negativ effekt på aktivitet og opmærksomhed hos børn." Flere europæiske lande har reelt forbudt dem. I USA kræver de samme farvestoffer ingen advarsel og er til stede i morgenmadsprodukter, slik, drikkevarer og medicin markedsført til børn.

Natriumnitrit og natriumnitrat — konserveringsmidler brugt i forarbejdet kød herunder bacon, hotdogs, pålæg og pølser — reagerer med aminosyrer under tilberedning og fordøjelse og danner nitrosaminer, der er klassificeret som sandsynlige kræftfremkaldende stoffer af Det Internationale Agentur for Kræftforskning. Verdenssundhedsorganisationen klassificerede forarbejdet kød som Gruppe 1-kræftfremkaldende i 2015 — samme klassificering som tobak og asbest. Produkterne forbliver på enhver supermarkedshylde og i ethvert skolemadsprogram.

Emulgatorer — herunder polysorbat 80, carboxymethylcellulose og carrageenan — bruges til at opretholde teksturen og stabiliteten af forarbejdede fødevarer. Forskning publiceret i Nature i 2015 demonstrerede, at disse emulgatorer skader tarmens slimhindelag, ændrer tarmmikrobiomet og fremmer den kroniske lavgrads-inflammation, der er forbundet med metabolisk syndrom og inflammatorisk tarmsygdom. De er til stede i is, ikke-mejeridrikke, salatdressinger og utallige andre produkter, der forbruges dagligt.

Tilsætningsstofsystemet opererer på et princip, der inverterer forsigtighedsprincippet. I EU skal et tilsætningsstof bevises sikkert, før det godkendes. I USA antages et tilsætningsstof sikkert, indtil det bevises skadeligt — og bevisbyrden for at påvise skade falder ikke på producenten, der profiterer på tilsætningsstoffet, men på den offentlighed, der indtager det. Resultatet er en fødevareforsyning, der indeholder tusindvis af syntetiske kemikalier, der aldrig er blevet uafhængigt testet for sikkerhed, hverken individuelt eller i de kombinationer, hvori de faktisk indtages.

## Kapitel 37 — Fabrikslandbrug

Industrialiseringen af husdyrholdet forvandlede måden, kød, mejeriprodukter og æg produceres på — erstattede græsningsbaserede landbrug, hvor dyr græssede, bevægede sig og levede under forhold, der tilnærmede sig deres naturlige adfærd, med koncentrerede dyrefodringsbedrifter, hvor tusindvis eller titusindvis af dyr holdes indespærret i lukkede bygninger hele deres liv.

En moderne slagtekylling når slagtevægt på seks uger — omtrent halvdelen af tiden, det tog i 1950. Den tilbringer sit liv i en bygning, der rummer tyve tusind eller flere fugle, med mindre end en tiendedel kvadratmeter plads per dyr. Den ser aldrig sollys, rører aldrig græs og udøver aldrig nogen naturlig adfærd. Dens ben kan ofte ikke bære dens egen kropsvægt, fordi den er avlet for brystkødvækst, der overgår skeletudviklingen. Den står i sin egen afføring. Ammoniakkoncentrationen i luften forårsager luftvejsskader og forbrændinger på fødder og bryst.

En malkeko i en konventionel bedrift producerer omtrent ti gange mælkemængden af en ko i 1950 — ikke gennem bedre ernæring men gennem selektiv avl, væksthormoner og ledelsespraksisser, der presser dyrets krop til biologiske ekstremer. Koen holdes typisk drægtig, mens den malkes, er indespærret i en bås eller på et betongulv og udvikler mastitis — infektion og inflammation i yveret — med rater, der kræver rutinemæssig antibiotikabehandling. Den gennemsnitlige produktive levetid for en malkeko i industrielt landbrug er fire til fem år, sammenlignet med en naturlig levetid på tyve.

Svin i koncentrerede dyrefodringsbedrifter holdes indespærret i drægtighedsbokse så små, at dyret ikke kan vende sig. Affaldet fra tusindvis af svin opsamles i åbne laguner — bassiner med millioner af liter fækalier, urin, blod og farmaceutiske rester — der forurener den omgivende luft, vand og jord. Samfund nær svinebedrifter rapporterer forhøjede rater af luftvejssygdom, kvalme, depression og reducerede ejendomsværdier. Disse samfund er uforholdsmæssigt lavindkomst- og minoritetssamfund — bedrifterne placeres, hvor den politiske modstand er svagest.

Forholdene under industriel indespærring skaber et permanent sygdomstryk, der kræver farmaceutisk intervention at håndtere. Uden rutinemæssig antibiotika ville dyrene blive syge og dø under de forhold, de holdes i. Antibiotikaen behandler ikke sygdom — den kompenserer for et produktionssystem, der i sig selv er patogent. Dyrene er ikke sunde. De er medicineret nok til at overleve til slagtning.

Kødet, mælken og æggene produceret i disse systemer indeholder rester af de antibiotika, hormoner og andre lægemidler, der gives til dyrene. De indeholder også stresshormonerne — kortisol og adrenalin — produceret af dyr, der lever i kronisk nød. Næringsprofilen for fabriksproduceret kød er målbart anderledes end for fritgående dyr — lavere i omega-3 fedtsyrer, lavere i konjugeret linolsyre, lavere i fedtopløselige vitaminer og højere i omega-6 fedtsyrer. Du spiser ikke, hvad dine bedsteforældre spiste. Du spiser produktet af et farmaceutisk og industrielt system, der bruger dyrekroppe som produktionsenheder.

## Kapitel 38 — Antibiotikakrisen

Cirka 80 procent af alle antibiotika solgt i USA bruges ikke i human medicin men i husdyrbrug. Flertallet af disse antibiotika administreres ikke for at behandle syge dyr men som vækstfremmere og profylaktiske midler — givet til raske dyr i sub-terapeutiske doser for at fremskynde vægtøgning og forhindre de sygdomme, der ellers ville være uundgåelige under de industrielle indespærringsforhold.

Denne praksis er den største enkeltstående drivkraft bag antibiotikaresistente bakterier på Jorden. Når bakterier eksponeres for sub-terapeutiske doser af antibiotika — doser for lave til at dræbe alle bakterier men høje nok til at skabe selektionstryk — er resultatet den accelererede evolution af resistens. De bakterier, der overlever, er dem med genetiske mutationer eller erhvervede resistensgener, der gør dem i stand til at modstå antibiotikaen. Disse resistente bakterier formerer sig, overfører resistensgener til andre bakteriearter gennem horisontal genoverførsel og spreder sig gennem miljøet via dyreaffald, vandafløb og fødevareforsyningen.

Verdenssundhedsorganisationen har identificeret antimikrobiel resistens som en af de største trusler mod global folkesundhed. CDC anslår, at antibiotikaresistente bakterier forårsager mindst 2,8 millioner infektioner og over 35.000 dødsfald om året i USA alene. Globalt var antimikrobiel resistens forbundet med næsten fem millioner dødsfald i 2019. Hvis nuværende tendenser fortsætter, forventes lægemiddelresistente infektioner at dræbe ti millioner mennesker om året i 2050 — flere end kræft.

De resistente bakterier genereret i husdyrbruget forbliver ikke på gården. De trænger ind i den menneskelige population gennem flere veje: forurenet kød og fjerkræprodukter, vandforsyninger forurenet af landbrugsafløb, direkte kontakt med landarbejdere og luftbåren transmission fra bedrifter til omgivende samfund. Studier har fundet genetisk identiske resistente bakterier i husdyr, i kødet solgt i detailhandlen og i urinvejsinfektioner hos mennesker, der bor nær gårdene.

Den farmaceutiske industri har stort set opgivet antibiotikaudvikling — fordi antibiotika er mindre profitable end lægemidler til kroniske tilstande. Nye antibiotika bruges som sidste udvej, hvilket begrænser salgsvolumenet, mens resistens gør eksisterende antibiotika forældede. Pipelinen tørrer ud netop i det øjeblik, hvor resistens accelererer. Vi nærmer os en post-antibiotisk æra — hvor rutineoperationer, kræftbehandlinger og mindre infektioner bliver livstruende, fordi lægemidlerne ikke længere virker.

EU forbød brugen af antibiotika som vækstfremmere i husdyrbruget i 2006. USA har kun taget frivillige, ikke-bindende skridt. Husdyrbrugsindustrien — repræsenteret af magtfulde lobbygrupper — har med succes modstået obligatoriske restriktioner med argumentet om, at den økonomiske påvirkning på producenter ville være for stor. Cost-benefit-analysen er klar: industriens profit beskyttes, mens offentligheden bærer omkostningerne ved en voksende epidemi af ubehandlelige infektioner.

## Kapitel 39 — Hvad der er i kødet

De farmaceutiske tilførsler til industrielt husdyrbrug rækker langt ud over antibiotika. De dyr, der producerer amerikansk kød, mejeriprodukter og æg, administreres rutinemæssigt en række lægemidler, hormoner og vækstfremmende forbindelser — mange af hvilke er forbudt i andre udviklede nationer men forbliver lovlige og standardpraksis i USA.

Rekombinant bovint væksthormon — rBGH, også kendt som rBST — er et genetisk fremstillet hormon, der injiceres i malkekøer for at øge mælkeproduktionen med 10 til 15 procent. Det blev udviklet af Monsanto og godkendt af FDA i 1993. Det er forbudt i EU, Canada, Japan, Australien og New Zealand på grund af bekymringer om dyrevelfærd og potentielle sundhedseffekter for forbrugerne. Køer behandlet med rBGH producerer mælk med forhøjede niveauer af insulinlignende vækstfaktor 1 — IGF-1 — der i epidemiologiske studier er forbundet med øget risiko for bryst-, prostata- og kolorektalkræft. USA forbliver et af de få udviklede lande, hvor rBGH er lovligt.

Ractopamin er et beta-agonist-lægemiddel, der administreres til svin, kvæg og kalkuner i de sidste uger før slagtning for at fremme mager muskelvækst og reducere fedt. Det er forbudt i 160 lande — herunder EU, Kina og Rusland — på grund af evidens for kardiovaskulære effekter, skeletskader og adfærdsændringer hos behandlede dyr. USA, Brasilien og en håndfuld andre nationer fortsætter med at tillade dets brug. Amerikansk svineeksport er blevet afvist af Kina og EU specifikt på grund af ractopaminrester.

Steroidhormoner — herunder østradiol, testosteron, progesteron og deres syntetiske analoger zeranol, trenbolonacetat og melengestrolacetat — implanteres i eller administreres til langt størstedelen af amerikanske kødkvæg. Disse hormoner accelererer vækst og reducerer tiden til slagtevægt. EU forbød hormonbehandlet oksekødsimport i 1989 med henvisning til forsigtighedsprincippet og evidens for hormonforstyrrende effekter. USA udfordrede forbuddet i Verdenshandelsorganisationen og fortsætter med at presse for adgang til europæiske markeder.

Arsenikforbindelser — specifikt roxarson — blev brugt som fodertilsætningsstof i fjerkræproduktion i årtier for at fremme vækst, forbedre foderudnyttelse og give kyllingekød en lyserød farve. FDA tilbagekaldte ikke godkendelsen af roxarson før 2011, efter forskning demonstrerede, at det blev metaboliseret til uorganisk arsen — et kendt kræftfremkaldende stof — i kyllingernes kroppe. På det tidspunkt var forbindelsen blevet fodret til milliarder af kyllinger, og arsenen havde akkumuleret sig i jorden på fjerkræfarme over hele landet.

Den kumulative effekt af disse farmaceutiske rester i fødevareforsyningen er aldrig blevet studeret — fordi intet reguleringsagentur kræver testning af de kombinationer, hvori de faktisk indtages. Hver forbindelse vurderes individuelt, isoleret, som om forbrugeren spiser kun ét produkt indeholdende én rest ad gangen. Forbrugeren spiser snesevis af produkter om dagen, hver indeholdende flere rester, fra flere arter, over et helt liv. Den samlede farmaceutiske belastning af den amerikanske kødforsyning er umålt og ureguleret.

## Kapitel 40 — Sulteillusionen

Det moderne fødevaresystem har produceret et paradoks, som tidligere generationer ikke kunne have forestillet sig: en befolkning der samtidig er overfodret og underernæret. Flere kalorier er tilgængelige per person end på noget tidspunkt i menneskets historie. Flere mennesker er overvægtige end på noget tidspunkt i menneskets historie. Og flere mennesker mangler essentielle vitaminer, mineraler og mikronæringsstoffer end på noget tidspunkt i den industrielle æra.

Dette er ikke en modsigelse. Det er det forudsigelige resultat af et fødevaresystem optimeret til kalorisk volumen, holdbarhed og profit — snarere end til næringstæthed, biologisk kompatibilitet og menneskers sundhed.

Den gennemsnitlige amerikanske kost leverer cirka 3.600 kalorier om dagen — næsten det dobbelte af, hvad en stillesiddende voksen kræver. Disse kalorier kommer overvejende fra tre kilder: raffinerede kornprodukter, tilsat sukker og industrielle frøolier. Tilsammen udgør disse tre kategorier over 60 procent af kalorierne i den standard amerikanske kost. De leverer energi — i den snævre forstand af glukose og fedtsyrer, der kan forbrændes som brændstof — men de leverer næsten ingen af de mikronæringsstoffer, kroppen har brug for at fungere.

I mellemtiden udgør de fødevarer, der ville levere disse mikronæringsstoffer — grøntsager, frugter, nødder, frø, indmad, benbuilloner, fermenterede fødevarer — en faldende brøkdel af den gennemsnitlige kost. Og selv når de indtages, indeholder de færre næringsstoffer end de samme fødevarer indeholdt for halvtreds eller halvfjerds år siden — fordi den jord, de dyrkes i, er blevet udtømt af de industrielle praksisser beskrevet i denne bog.

Resultatet er en befolkning, der er sulten på celleniveau. Kroppen registrerer, at den ikke modtager de næringsstoffer, den har brug for — magnesium, zink, B-vitaminer, fedtopløselige vitaminer, spormineraler — og den reagerer den eneste måde, den kan: ved at generere sultsignaler, der driver personen til at spise mere. Personen spiser mere af den samme ernæringsmæssigt tomme mad. Kalorierne akkumuleres. Næringsunderskuddet fortsætter. Sulten forsvinder ikke.

Derfor fejler viljestyrkebaseret slankekure. Problemet er ikke, at folk spiser for meget. Problemet er, at den mad, de spiser, er ernæringsmæssigt utilstrækkelig — så kroppen bliver ved med at bede om mere og søger efter de næringsstoffer, den ikke kan finde i de produkter, den får. Overspisning er ikke en karakterfejl. Det er en biologisk reaktion på en fødevareforsyning, der er blevet frataget den ernæring, kroppen kræver.

Fødevareindustrien profiterer på begge sider af denne ligning. Den sælger de kalorietætte, næringsfattige produkter, der skaber sulten og manglen. Derefter sælger den farmaceutiske industri lægemidlerne til at håndtere de tilstande, der resulterer — diabetesmedicinen, blodtryksmedicinen, kolesterollægemidlerne, antidepressiva, vægttabsoperationerne. Kunden helbredes aldrig, fordi årsagen aldrig adresseres. Årsagen er på tallerkenen — hvert måltid, hver dag, et helt liv igennem.

# Del V — Vandet

## Kapitel 41 — Fluorid

I 1940'erne begyndte samfund over hele USA at tilsætte fluoridforbindelser til deres offentlige vandforsyninger. Det erklærede formål var tandsundhed — forebyggelse af huller i tænderne i den generelle befolkning. I 2020 modtog cirka 73 procent af den amerikanske befolkning, der blev betjent af offentlige vandforsyninger, fluorideret vand. Praksis promoveres af Centers for Disease Control and Prevention som en af det tyvende århundredes ti store folkesundhedsbedrifter.

Det fluorid, der tilsættes vand, er ikke det naturligt forekommende calciumfluorid, der findes i visse mineralforekomster. Det er primært hydrofluorkiselsyre — et affaldsprodukt fra fosfatgødningsindustrien. Før vandfluoridering var dette stof en industriel forurening, der krævede dyr bortskaffelse som farligt affald. Efter fluoridering blev det et produkt, der blev solgt til kommuner i tonvis. Fosfatindustrien forvandlede en bortskaffelsesforpligtelse til en indtægtskilde — ved at putte det i drikkevandet.

Vandfluorideringens oprindelse kan spores til aluminiumvirksomheden ALCOA og arbejdet af Gerald Cox, en forsker ved Mellon Institute — ALCOA's forskningsfacilitet. Fluorid var et stort affaldsprodukt fra aluminiumssmeltning, og ALCOA stod over for voksende ansvar fra retssager om fluoridforurening. Forslaget om, at fluorid i lave doser kunne gavne tandsundheden, gav det videnskabelige dække, der forvandlede en industriel forurening til en folkesundhedsforanstaltning.

De tidligste fluoridering-forsøg — i Grand Rapids, Michigan i 1945 — skulle køre i femten år, før der blev draget konklusioner. Fluoridering blev udvidet til hundredvis af byer, før forsøget var afsluttet. Kontrolbyen — Muskegon — blev fluorideret, før studieperioden sluttede, hvilket eliminerede muligheden for at sammenligne resultater. Udvidelsen af fluoridering var en politisk beslutning, ikke en videnskabelig.

De fleste udviklede nationer har afvist vandfluoridering. Syv og halvfems procent af Vesteuropa fluoriderer ikke sin vandforsyning — herunder Tyskland, Frankrig, Sverige, Norge, Danmark, Holland og Japan. Deres tandsundhedsresultater er sammenlignelige med eller bedre end fluoriderede landes. Hvis fluoridering var essentiel for tandsundhed, ville disse nationer vise dramatisk dårligere resultater. Det gør de ikke.

Det grundlæggende etiske problem med vandfluoridering er massemedicinering uden individuelt samtykke. I modsætning til en vaccine eller et receptpligtigt lægemiddel kan fluorideret vand ikke afvises uden installation af dyre filtreringssystemer eller køb af alternative vandkilder. Dosen kan ikke kontrolleres — fordi den varierer med mængden af vand, der forbruges, som varierer med kropsvægt, fysisk aktivitet, klima og individuelle sundhedstilstande. En bygningsarbejder i Arizona, der forbruger en gallon vand om dagen, modtager en fundamentalt anderledes dosis end en kontormedarbejder i Maine, der drikker tre glas. Der er intet andet lægemiddel i historien, der er blevet administreret til en hel befolkning gennem vandforsyningen, uden individuel dosering, uden individuelt samtykke og uden individuel overvågning.

## Kapitel 42 — Fluoridvidenskaben

Den videnskabelige evidens mod fluoridering har akkumuleret sig støt i årtier — og er blevet systematisk ignoreret af de instanser, der promoverer det.

I 2006 publicerede National Research Council en omfattende gennemgang af fluoridtoksicitet på foranledning af Environmental Protection Agency. Rapporten konkluderede, at EPA's maksimale forurenersgrænse for fluorid ikke var beskyttende for sundheden og burde sænkes. Den dokumenterede evidens for fluorids effekter på skeletsystemet, skjoldbruskkirtlen, hjernen og det endokrine system. EPA sænkede ikke standarden.

I 2012 fandt en metaanalyse udført af forskere ved Harvard School of Public Health — der gennemgik syv og tyve studier, de fleste fra Kina — en konsistent sammenhæng mellem forhøjet fluorideksponering og nedsat IQ hos børn. Studierne viste en gennemsnitlig IQ-reduktion på syv point i befolkninger med højere fluorideksponering. Forfatterne konkluderede, at fluorids effekt på den udviklende hjerne burde betragtes som en alvorlig folkesundhedsmæssig bekymring.

I 2017 fandt et skelsættende studie finansieret af National Institutes of Health — MIREC-studiet, publiceret i Environmental Health Perspectives — at maternel fluorideksponering under graviditeten var forbundet med lavere IQ-scores hos børn. Dette var et højkvalitets prospektivt kohortstudie udført i Canada med justering for forstyrrende faktorer. Fundet var i overensstemmelse med den tidligere metaanalyse og styrkede argumentet for, at fluorid er et udviklingsmæssigt neurotoksin.

I 2024 udgav National Toxicology Program — efter års forsinkelse og politisk indblanding — sin systematiske gennemgang af fluorid og neuroudvikling og konkluderede med "moderat sikkerhed," at fluorid er en kognitiv neuroudviklingsmæssig fare for mennesker. Denne konklusion var baseret på en omfattende gennemgang af studier på mennesker, dyr og mekanistiske studier.

Fluorid akkumuleres i kroppen. Det afsættes i knogler og tænder, hvor det erstatter hydroxylgruppen i hydroxyapatit og producerer fluorapatit — et hårdere men mere skørt mineral. Skeletal fluorose — en invaliderende knoglesygdom forårsaget af langsigtet fluoridakkumulation — er veldokumenteret i befolkninger med naturligt højt fluoridniveau og anerkendes i stigende grad ved lavere eksponeringsniveauer end tidligere antaget.

Koglekirtlen — et lille endokrint organ midt i hjernen, der producerer melatonin og regulerer søvncyklusser — akkumulerer mere fluorid end noget andet blødt væv i kroppen. Obduktionsstudier har fundet fluoridkoncentrationer i koglekirtlen, der overstiger dem i knogler. Forskning har demonstreret, at fluorid forkalker koglekirtlen og reducerer melatoninproduktionen. Implikationerne for søvn, døgnrytme og hormonel regulering er blevet anerkendt i den videnskabelige litteratur men afspejles ikke i fluorideringspolitikken.

Skjoldbruskkirtlen er også følsom over for fluorid. Fluorid blev brugt som lægemiddel til behandling af hyperthyroidisme midt i det tyvende århundrede — i doser der ligner dem, der nu modtages gennem fluorideret vandforbrug. Befolkningsstudier har fundet højere rater af hypothyroidisme i fluoriderede samfund sammenlignet med ikke-fluoriderede samfund. I en befolkning, hvor stofskiftesygdomme allerede er epidemiske, er tilsætning af et kendt stofskiftehæmmende stof til vandforsyningen ikke en sundhedsforanstaltning. Det er en bidragyder til problemet.

## Kapitel 43 — Klor og kloramin

Desinfektionen af offentlige vandforsyninger med klor krediteres for at have elimineret vandbårne sygdomme — kolera, tyfus, dysenteri — der dræbte millioner i århundrederne før moderne sanitet. Denne bedrift er reel. Spørgsmålet er ikke, om desinfektion var nødvendig, men om de desinfektionsbiprodukter, der skabes af processen, er sikre — og svaret, ifølge EPA's egne data, er at det er de ikke.

Når klor reagerer med det organiske materiale, der naturligt er til stede i vand — nedbrudt plantemateriale, alger, humussyrer — producerer det en klasse af forbindelser kaldet desinfektionsbiprodukter. De mest velstuderede er trihalomethaner, herunder kloroform, og haloacetiske syrer. Disse forbindelser er til stede i hvert glas kloreret postevand, i hvert brusebad og karbad og i hver svømmehal.

Trihalomethaner er klassificeret som sandsynlige kræftfremkaldende stoffer for mennesker. Epidemiologiske studier har konsekvent fundet forhøjede risici for blærekræft, kolorektalkræft og ugunstige reproduktive udfald — herunder ufrivillig abort, lav fødselsvægt og fosterskader — i befolkninger med højere eksponering for kloreringsbiprodukter. EPA regulerer trihalomethaner i drikkevand med et maksimum på 80 milliardtedele — et niveau der repræsenterer et reguleringsmæssigt kompromis mellem desinfektionseffektivitet og kræftrisiko, ikke et niveau der eliminerer risiko.

Mange vandforsyninger er skiftet fra klor til kloramin — en forbindelse dannet ved at kombinere klor med ammoniak — fordi kloramin producerer færre trihalomethaner. Men kloramin producerer sin egen klasse af desinfektionsbiprodukter — nitrosaminer, herunder NDMA, der er klassificeret som et sandsynligt kræftfremkaldende stof ved koncentrationer langt under dem, der er reguleret for trihalomethaner. Kloramin korroderer også blyrør mere aggressivt end klor, som det blev katastrofalt demonstreret i Washington, D.C. i begyndelsen af 2000'erne, da et skift til kloramin fik blyniveauer i drikkevand til at skyde i vejret til niveauer hundredvis af gange over den føderale handlingsgrænse.

Eksponeringen for desinfektionsbiprodukter er ikke begrænset til drikkevand. Kloroform og andre flygtige desinfektionsbiprodukter frigives som gas, når vand opvarmes. Et ti minutters varmt brusebad i kloreret vand eksponerer kroppen for mere kloroform — gennem indånding og hudabsorption — end at drikke to liter af det samme vand. Badeværelset, ikke køkkenet, er det primære eksponeringssted.

Alternative desinfektionsmetoder eksisterer. Ultraviolet behandling, ozonering og avanceret filtrering kan desinficere vand uden at producere klorerede biprodukter. Mange europæiske byer bruger ozon som det primære desinfektionsmiddel. Disse systemer koster mere at installere og vedligeholde end klorering — men omkostningsforskellen måles i kroner, mens omkostningerne ved kloreringsbiprodukter måles i kræfttilfælde, ufrivillige aborter og kronisk sygdom. Valget om at fortsætte klorering er et økonomisk valg, ikke et sundhedsvalg.

## Kapitel 44 — Den farmaceutiske cocktail

Når en person tager et farmaceutisk lægemiddel, metaboliserer kroppen en del og udskiller resten — gennem urin og afføring — i kloaksystemet. Spildevandsbehandlingsanlæg er designet til at fjerne patogener, suspenderede faststoffer og næringsstoffer. De er ikke designet til at fjerne farmaceutiske forbindelser. De fleste lægemidler passerer gennem behandlingen stort set intakte og udledes i floder, søer og grundvandsmagasiner — de samme vandkilder, der forsyner nedstrøms drikkevandssystemer.

U.S. Geological Survey har påvist farmaceutiske forbindelser i 80 procent af testede vandløb. De fundne lægemidler inkluderer antidepressiva (fluoxetin, sertralin, venlafaxin), angstdæmpende medicin (diazepam, alprazolam), blodtryksmedicin (atenolol, metoprolol), syntetiske hormoner (ethinylestradiol fra p-piller), antibiotika (trimethoprim, sulfamethoxazol), antiinflammatoriske lægemidler (ibuprofen, naproxen), kolesterolsænkende lægemidler (clofibrinsyre, gemfibrozil) og kemoterapimidler (cyclophosphamid, ifosfamid).

Drikkevandsbehandlingsanlæg fjerner nogle af disse forbindelser gennem konventionelle processer, men mange passerer igennem. En undersøgelse foretaget af Associated Press i 2008 fandt farmaceutiske rester i drikkevandsforsyningerne for mindst 46 millioner amerikanere — og det var kun de 28 storbyområder, der indvilligede i at deltage. Mange vandforsyninger tester ikke for lægemidler, og dem der gør, afviser ofte at offentliggøre resultaterne.

Koncentrationerne måles i milliardtedele og billiontedele — niveauer som reguleringsmyndigheder beskriver som for lave til at forårsage skade. Men denne forsikring er baseret på antagelsen om, at hver forbindelse har en minimal effektiv dosis, under hvilken ingen biologisk effekt forekommer. Hormonforstyrrende forbindelser — herunder syntetiske hormoner — opererer netop ved disse koncentrationer. Det svangerskabsforebyggende hormon ethinylestradiol feminiserer hanfisk ved billiontedele-koncentrationer. Hvis dosen er tilstrækkelig til at ændre en organismes reproduktive biologi, er den ikke farmakologisk inert.

Den kumulative effekt af kronisk lavniveau-eksponering for snesevis af farmaceutiske forbindelser samtidig er aldrig blevet studeret — fordi den reguleringsmæssige ramme vurderer hver forbindelse individuelt. Der er ingen standard for den kombinerede toksikologiske effekt af den cocktail, der faktisk er til stede i vandet. En person, der drikker postevand i et større storbyområde, indtager spormængder af antidepressiva, blodtrykslægemidler, hormoner og antibiotika — hver dag, et helt liv igennem — uden recept, uden samtykke og uden nogen vurdering af den kombinerede indvirkning på deres sundhed.

Den farmaceutiske industri har ingen reguleringsmæssig forpligtelse til at adressere den miljømæssige skæbne af dens produkter. Omkostningerne ved at fjerne lægemidler fra spildevand og drikkevand — gennem avancerede behandlingsmetoder som aktivt kulfilter, omvendt osmose eller avanceret oxidation — falder på vandforsyningerne og i sidste ende på offentligheden. Virksomhederne profiterer af at sælge lægemidlerne. Offentligheden betaler for forureningen.

## Kapitel 45 — Mikroplast

Plastpartikler mindre end fem millimeter — mikroplast — er blevet fundet i postevand, flaskevand, havsalt, honning, øl, fisk, skaldyr, frugt, grøntsager, luften i hjem og kontorer, regn der falder på fjerne bjergtoppe, arktisk is, de dybeste oceangrave og i blodet, lungerne, moderkagerne og hjernerne hos mennesker.

Et studie fra 2022 publiceret i Environment International påviste mikroplast i blodet hos 77 procent af deltagerne — det første bevis for, at plastpartikler cirkulerer i den menneskelige blodbane. Et studie fra 2023 fandt mikroplast i enhver testet menneskelig moderkage. Et studie fra 2024 fandt mikroplast i menneskeligt hjernevæv i koncentrationer, der er steget målbart over de seneste to årtier.

Den gennemsnitlige person anslås at indtage cirka fem gram mikroplast om ugen — svarende til et kreditkort. Dette estimat, produceret af World Wildlife Fund og baseret på en metaanalyse af globale studier, tager højde for mikroplast indtaget gennem vand, mad og luft. Partiklerne stammer fra nedbrydning af plastemballage, afgivelse af syntetiske tekstiler, nedbrydning af dæk på veje og opløsning af de milliarder af tons plastaffald, der akkumuleres i miljøet.

Sundhedseffekterne af mikroplastakkumulation i menneskeligt væv er ikke fuldt forstået — fordi fænomenet er så nyt og så gennemgribende, at baseline-ueksponerede befolkninger ikke eksisterer til sammenligning. Men den evidens, der eksisterer, er bekymrende. Mikroplast bærer kemiske tilsætningsstoffer — blødgørere som ftalater, flammehæmmere, UV-stabilisatorer og bisphenolforbindelser — der er kendte hormonforstyrrende stoffer. Disse kemikalier udvaskes fra plastpartiklerne i den varme, sure omgivelse i den menneskelige krop.

Laboratoriestudier har demonstreret, at mikroplast forårsager inflammation, oxidativt stress og cytotoksicitet i menneskelige celler. Dyreforsøg har vist, at mikroplasteksponering påvirker tarmmikrobiomets sammensætning, immunfunktion, reproduktiv sundhed og neurologisk udvikling. Partiklerne er små nok til at krydse tarmbarrieren, trænge ind i blodbanen og akkumulere i organer — herunder hjernen, hvor de er fundet i stigende koncentrationer.

Den reguleringsmæssige respons på mikroplastforurening har været reelt ikke-eksisterende. Der er ingen håndhævbare grænser for mikroplastkoncentrationer i mad, vand eller luft. Der er intet krav om testning, overvågning eller oplysning. Plastindustrien — ligesom tobaksindustrien før den — har reageret på evidens for skade ved at finansiere forskning designet til at så tvivl om fundene, understrege usikkerhed og argumentere for, at flere studier er nødvendige, før der handles. I mellemtiden fortsætter plastproduktionen med at stige — forventet at tredobles i 2060 — og koncentrationen af mikroplast i miljøet, fødevareforsyningen og den menneskelige krop stiger med den.

## Kapitel 46 — Flaskevandssvindlen

Den globale flaskevandsindustri genererer over tre hundrede milliarder dollars i årlig omsætning ved at sælge et produkt, der i de fleste udviklede lande er tilgængeligt praktisk talt gratis fra hanen. Den markedsføring, der opretholder denne industri, har opnået noget bemærkelsesværdigt: den har overbevist milliarder af mennesker om, at vand fra en plastflaske er sikrere, renere og sundere end vand fra den offentlige forsyning — når evidensen hyppigt viser det modsatte.

Cirka 25 procent af flaskevand solgt i USA stammer fra kommunalt postevand — genfiltreret og omemballeret. Aquafina, et PepsiCo-mærke, og Dasani, et Coca-Cola-mærke, henter begge fra offentlige vandforsyninger. Virksomhederne anvender yderligere filtrering — omvendt osmose i nogle tilfælde — men kildevandet er det samme vand, der er tilgængeligt fra forbrugerens egen vandhane. Avancen er cirka 2.000 til 10.000 procent.

Nestlé — der nu driver sin vandafdeling under varemærket BlueTriton efter et salg — har været særligt aggressiv i at udvinde offentlige vandressourcer til privat profit. I Michigan udvandt virksomheden millioner af liter fra brønde, der forsynede det samme grundvandsmagasin som Flints vandforsyning — betalende 200 dollars om året for en delstatstilladelse, mens Flints beboere betalte nogle af de højeste vandrater i landet for blyforurenet vand. I Californien udvandt virksomheden vand fra San Bernardino National Forest på en tilladelse, der var udløbet i 1988 og ikke blev anfægtet af skovtjenesten i årtier.

Plastflaskerne er i sig selv en sundhedsmæssig bekymring. De fleste vandflasker er lavet af PET-plast, der udvasker antimon — et giftigt metalloid — og andre forbindelser i vandet, særligt når det udsættes for varme eller sollys. Studier har fundet, at flaskevand opbevaret under varme forhold indeholder signifikant højere koncentrationer af antimon og ftalater end nytappet flaskevand. Et studie fra 2024, der brugte avanceret Raman-spektroskopi, fandt at en enkelt liter flaskevand indeholder gennemsnitligt 240.000 nanoplastpartikler — plastfragmenter små nok til at trænge gennem cellemembraner.

De miljømæssige omkostninger er svimlende. Over en million plastflasker købes hvert minut verden over. Mindre end 10 procent af al plast, der nogensinde er produceret, er blevet genanvendt. Resten er på lossepladser, i havet eller nedbrydes til den mikroplast, der nu findes i menneskeligt blod og væv. Flaskevandsindustrien har overbevist forbrugerne om at betale en merpris for et produkt, der forurener deres kroppe med plastpartikler, udtømmer offentlige vandressourcer til privat profit og genererer affald, der vil bestå i miljøet i århundreder.

Løsningen på bekymringer om postevandskvalitet er ikke flaskevand — det er bedre postevandsinfrastruktur og hjemmefiltrering. Et godt hjemmevandsfilter — aktivt kul, omvendt osmose eller en kombination — fjerner forurenende stoffer mere effektivt end de fleste flaskevandsforarbejdninger, til en brøkdel af prisen, uden plasten. Flaskevandsindustrien ønsker ikke, at du ved dette — fordi en informeret forbruger med et hjemmefilter er en tabt kunde.

## Kapitel 47 — Vandprivatisering

Vand er ikke en vare. Det er en biologisk nødvendighed — lige så essentielt for menneskets overlevelse som luft. En person kan overleve uger uden mad men kun dage uden vand. Hver celle i kroppen kræver vand. Enhver metabolisk proces afhænger af det. Adgang til rent vand anerkendes af FN som en grundlæggende menneskeret.

Alligevel bliver vand systematisk privatiseret — overført fra offentlig ejerskab og demokratisk kontrol til virksomhedsejerskab og profitdrevet forvaltning. Processen følger et konsistent mønster: offentlige vandsystemer udsultes for investeringer, infrastrukturen forfalder, servicekvaliteten falder, og krisen bruges til at retfærdiggøre salg eller leasing af offentlige vandaktiver til private virksomheder.

Verdensbanken og Den Internationale Valutafond har været primære drivkræfter bag vandprivatisering globalt. Strukturtilpasningsprogrammer — de betingelser, der er knyttet til udviklingslån — har rutinemæssigt krævet, at låntagende nationer privatiserer deres vandsystemer som betingelse for at modtage midler. Bolivia, Argentina, Ghana, Tanzania, Filippinerne og snesevis af andre nationer er blevet presset til at overdrage deres vandinfrastruktur til multinationale virksomheder — primært Veolia og Suez, de to franske virksomheder, der dominerer det globale private vandmarked.

Resultaterne har været konsistente. Privatisering fører til prisstigninger — ofte dramatiske — da virksomheden søger at generere afkast til aktionærerne. I Cochabamba, Bolivia, steg vandpriserne med op til 200 procent efter privatisering af Bechtels datterselskab Aguas del Tunari i 1999, hvilket gjorde vand uoverkommeligt for de fattigste beboere. De resulterende protester — Cochabamba Vandkrigen — tvang regeringen til at omstøde privatiseringen. I Detroit blev vandafbrydelser foretaget for over 100.000 beboere, da byens finansielle krise førte til aggressive prisstigninger og inkasso.

Privatisering fører også til reducerede investeringer i infrastruktur — fordi infrastrukturudgifter reducerer kortsigtede profitter. Incitamentsstrukturen i privat vandforvaltning prioriterer aktionærafkast over langsigtet systemvedligeholdelse. Når rør går i stykker, når behandlingsanlæg svigter, når forurening forekommer, bæres omkostningerne af offentligheden, mens profitten flyder til virksomheden.

Sproget omkring vandprivatisering er omhyggeligt konstrueret for at tilsløre, hvad der sker. "Offentlig-private partnerskaber" erstatter "privatisering." "Omkostningsdækning" erstatter "prisstigninger." "Effektivitetsforbedringer" erstatter "personalebesparelser og udskudt vedligeholdelse." Sproget ændres, men retningen er konstant: en menneskelig nødvendighed bliver indhegnet, gjort til en vare og placeret under kontrol af enheder, hvis juridiske forpligtelse er at maksimere aktionærværdi — ikke at sikre, at enhver person har adgang til rent, overkommeligt vand.

## Kapitel 48 — Undertrykkelsen af struktureret vand

Mainstream-videnskaben behandler vand som et simpelt molekyle — H2O — hvis egenskaber fuldt ud er beskrevet af dets kemiske formel og de tre velkendte faser: fast, flydende og gas. Forskning, der antyder, at vand har egenskaber ud over denne reduktionistiske beskrivelse, er blevet systematisk marginaliseret, defunderet og latterliggjort — på trods af at den er udført af kvalificerede forskere med stringent metodik og publiceret i fagfællebedømte tidsskrifter.

Viktor Schauberger — en østrigsk skovfoged og naturforsker, der arbejdede i begyndelsen af det tyvende århundrede — observerede, at vand i naturlige systemer ikke bevæger sig i rette linjer. Det spiraliserer. Floder bugtser sig i hvirvler. Kilder vælder op fra jorden i heliske mønstre. Schauberger dokumenterede, at vand, der bevæger sig i sine naturlige hvirvelmønstre, opretholdt lavere temperaturer, højere opløst ilt og større biologisk vitalitet end vand, der tvinges gennem rette rør under tryk. Han udviklede teknologier baseret på hvirveldynamik — til vandbehandling, energiproduktion og landbrugsvanding — der blev beslaglagt af nazisterne under Anden Verdenskrig og stort set undertrykt bagefter.

Gerald Pollack — professor i bioingeniørvidenskab ved University of Washington — har brugt årtier på at forske i, hvad han kalder vandets fjerde fase: en struktureret, gellignende tilstand, der dannes ved grænsefladen mellem vand og hydrofile overflader. Dette eksklusionzone-vand — så kaldet fordi det ekskluderer opløste partikler og opløste stoffer — har andre egenskaber end almindeligt vand: det er mere viskøst, har et anderledes brydningsindeks, bærer en negativ elektrisk ladning og absorberer lys ved en specifik bølgelængde. Pollacks forskning, publiceret i fagfællebedømte tidsskrifter og præsenteret ved internationale konferencer, antyder, at denne fjerde fase spiller en central rolle i biologiske processer — herunder cellulær hydrering, blodgennemstrømning og funktionen af biologiske membraner.

Masaru Emoto — en japansk forsker — gennemførte eksperimenter i 1990'erne og 2000'erne, hvor vand blev eksponeret for forskellige ord, musik og intentioner, før det blev frosset og fotograferet. Han dokumenterede, at vand eksponeret for positive ord og klassisk musik dannede symmetriske, æstetisk komplekse iskrystaller, mens vand eksponeret for negative ord eller hård musik dannede uordnede, fragmenterede strukturer. Hans arbejde er blevet bredt afvist af mainstream-videnskaben for metodologiske begrænsninger — særligt den subjektive udvælgelse af krystaller til fotografering. Men hans kerneobservation — at vand reagerer på miljømæssige og elektromagnetiske påvirkninger — er i overensstemmelse med Pollacks forskning om vands følsomhed over for lys, temperatur og elektromagnetiske felter.

Betydningen af denne forskning — hvis den tages alvorligt — er dybtgående. Hvis vand har hukommelse, struktur og responsivitet ud over sin kemiske formel, kan vandets kvalitet ikke vurderes alene ved kemisk analyse. Den måde, vand behandles, opbevares, bevæges og leveres på, har betydning. Vand, der tvinges gennem kilometer af rette rør under tryk, behandlet med klor og fluorid, opbevaret i plastbeholdere og frataget sit naturlige mineralindhold, kan være kemisk "rent" men strukturelt degraderet — berøvet de egenskaber, der gør vand biologisk funktionelt.

Denne forskningslinje har modtaget næsten ingen institutionel finansiering. Den udfordrer den kemisk-industrielle model for vandbehandling. Den antyder, at vandkvalitet handler om mere end fraværet af forurenende stoffer — at vandets fysiske struktur og energetiske tilstand har betydning for sundheden. En industri bygget på kemisk behandling og plastemballage har ingen interesse i en videnskab, der antyder, at deres produkt er fundamentalt utilstrækkeligt.

## Kapitel 49 — Grundvandskrisen

Under Great Plains i USA ligger Ogallala-grundvandsmagasinet — en af de største underjordiske ferskvandsreserver på Jorden. Det strækker sig fra South Dakota til Texas, ligger under dele af otte delstater og leverer cirka 30 procent af alt grundvand brugt til kunstvanding i USA. Ogallala blev dannet over millioner af år ved langsom akkumulering af vand fra oldtidsfloder og nedbør, der sivede ned gennem sand- og grusaflejringer. Det tømmes på årtier.

Ogallala pumpes med hastigheder, der langt overstiger naturlig genopfyldning. I nogle områder af det vestlige Kansas og Texas Panhandle er vandspejlet faldet med over 45 meter, siden kunstvanding i industriel skala begyndte i 1950'erne. Det grundvandsmagasin, der tog millioner af år at fylde, forventes at være økonomisk udtømt — for lavt til at pumpe omkostningseffektivt — på tværs af betydelige dele af dets udbredelse inden for de næste tyve til tredive år. Når det er væk, forsvinder den landbrugsproduktion, der afhænger af det — hvede, majs, sorghum, bomuld og kvæg — med det.

Ogallala er ikke unik. Det samme mønster udspiller sig i grundvandsmagasiner verden over. Central Valley i Californien — der producerer omtrent 25 procent af Amerikas mad — er afhængig af grundvand, der pumpes så aggressivt, at jordoverfladen fysisk synker — en proces kaldet subsidens — med hastigheder på op til 30 centimeter om året i visse områder. Synkningen er permanent. De underjordiske rum, der rummede vand, kollapser, når vandet fjernes. De kan ikke genfyldes.

North China Plain-grundvandsmagasinet — der understøtter landbrugsproduktionen, som brødføder hundredvis af millioner mennesker — falder med lignende hastigheder. Indiens grundvand, der forsyner kunstvanding for en nation med 1,4 milliarder mennesker, udtømmes hurtigere end i noget andet land på Jorden. Punjab — engang kaldt Indiens brødkurv — står over for grundvandsudtømning inden for årtier ved nuværende udvinningshastigheder.

Industrielt landbrug driver denne krise. Skiftet fra regnvandsbaseret landbrug og traditionel vandforvaltning til kunstvanding i industriel skala — drevet af diesel- og elpumper, der kan udvinde vand fra hundredvis af meters dybde — forvandlede de ældgamle grundvandsmagasiner fra en fornybar ressource, der skal forvaltes, til en engangsressource, der skal udvindes. De afgrøder, der dyrkes med dette vand, er primært råvarekorn — majs, sojabønner, hvede — hvoraf meget fodres til husdyr eller forarbejdes til de næringsfattige produkter, der fylder supermarkedshylderne.

Vandkrisen er en fødevarekrise i slowmotion. Når grundvandsmagasinerne er udtømt — og ved nuværende hastigheder er det et spørgsmål om hvornår, ikke om — vil de fødevareproduktionssystemer, der afhænger af dem, kollapse. Der er ingen teknologi, der kan erstatte et ældgammelt grundvandsmagasin. Der er ingen erstatning for vand. Det industrielle fødevaresystem udvinder sit eget fundament — og regningen forfalder inden for levetiden af mennesker, der lever i dag.

## Kapitel 50 — Vand som våben

I 2008 beskrev Goldman Sachs vand som "det næste århundredes petroleum." I 2020 begyndte vandfutures at blive handlet på Chicago Mercantile Exchange — sammen med olie, guld og hvede. Vand var officielt blevet en finansiel vare — med en pris bestemt ikke af menneskelige behov men af markedsspekulation.

Finansialiseringen af vand er det logiske endepunkt for en proces, der har været i gang i årtier: forvandlingen af en universel menneskelig nødvendighed til en knap ressource kontrolleret af dem med kapitalen til at erhverve og forvalte den. Vandknaphed er ikke primært et naturfænomen. Det er et konstrueret resultat — produceret af industriel udvinding, landbrugsmæssig overudnyttelse, forurening, privatisering og bevidst underinvestering i offentlig infrastruktur.

Kontrol over vand har været et redskab for geopolitisk magt gennem hele historien. Tyrkiets dæmningsbyggeri på Eufrat og Tigris har reduceret vandgennemstrømningen til Syrien og Irak — bidraget til det landbrugskollaps og den sociale ustabilitet, der gik forud for den syriske borgerkrig. Israels kontrol over Jordan-flodbasinet og Bjerggrundvandsmagasinet begrænser palæstinensisk adgang til vand på den besatte Vestbred, hvor vandforbruget per person er en brøkdel af det israelske niveau. Etiopiens Grand Renaissance Dam på Den Blå Nil truer Egyptens vandforsyning — den samme flod, der har opretholdt egyptisk civilisation i fem tusind år.

I USA er Colorado-floden — der forsyner vand til 40 millioner mennesker på tværs af syv delstater og Mexico — blevet så grundigt opdæmmet, omdirigeret og overallokeret, at den ikke længere når havet. Lake Mead og Lake Powell — de to største reservoirer i landet — er faldet til historisk lave niveauer. Vandrettighedssystemet, etableret i det nittende århundrede efter princippet "først i tid, først i ret," allokerer mere vand, end floden faktisk fører — en juridisk fiktion opretholdt i årtier af våde år, der ikke længere kommer.

Mønsteret er konsistent: vand udvindes, forurenes, privatiseres og gøres til våben af de samme institutionelle kræfter, der kontrollerer fødevareforsyningen, det finansielle system og den politiske proces. Virksomheden, der forgifter grundvandsmagasinet, sælger dig flaskevandet. Banken, der finansierer det industrielle landbrug, der udtømmer grundvandet, handler futures på den knaphed, den var med til at skabe. Regeringen, der tillader forureningen, regulerer behandlingen og beskatter filtreringen.

Vand er det ultimative løftestangspunkt. Den der kontrollerer vandet, kontrollerer maden. Den der kontrollerer maden, kontrollerer befolkningen. Indhegningen af vand — fra en fælles ressource frit tilgængelig for alt liv — til en vare, der ejes, handles og rationeres af institutioner, der svarer til aktionærer snarere end borgere — er ikke en markedsudvikling. Det er en konsolidering af magt over det mest basale krav for overlevelse.

# Del VI — Kontrollen

## Kapitel 51 — FDA's svingdør

Food and Drug Administration er det føderale agentur, der har til opgave at beskytte den amerikanske offentlighed mod usikre fødevarer, lægemidler og medicinsk udstyr. Det formodes at være portvogteren mellem virksomhedsinteresser og folkesundhed. I praksis fungerer det som en svingdør — en mekanisme, hvorigennem industriledere roterer ind i reguleringspositioner, former de regler, der styrer deres tidligere arbejdsgivere, og roterer tilbage til den private sektor med forhøjet værdi.

Michael Taylor tjente som advokat for Monsanto, blev derefter FDA's vicekommissær for politik — hvor han førte tilsyn med godkendelsen af Monsantos rekombinante bovine væksthormon og politikken om, at genetisk modificerede fødevarer ikke ville kræve særlig mærkning eller sikkerhedstest. Han vendte tilbage til Monsanto som vicepræsident for offentlig politik, vendte derefter tilbage til FDA som vicekommissær for fødevarer under Obama-administrationen. Hans karriere er ikke en afvigelse. Den er modellen.

Mønsteret gentager sig på tværs af administrationer og årtier. Scott Gottlieb, tidligere FDA-kommissær, tiltrådte bestyrelserne hos Pfizer og Illumina efter at have forladt agenturet. Robert Califf, FDA-kommissær under både Obama og Biden, modtog finansiering fra mere end tyve farmaceutiske virksomheder før og mellem sine regeringsperioder. Margaret Hamburg, FDA-kommissær fra 2009 til 2015, var gift med direktøren for Renaissance Technologies, en hedgefond med betydelige farmaceutiske beholdninger.

GRAS-systemet — Generally Recognized as Safe — er det mest betydningsfulde produkt af denne institutionelle kapring. Under GRAS kan fødevarevirksomheder bestemme sikkerheden af deres egne tilsætningsstoffer ved hjælp af deres egne forskere, uden at indsende evidensen til FDA til gennemgang eller blot underrette agenturet. En undersøgelse foretaget af Natural Resources Defense Council fandt, at cirka et tusind fødevaretilsætningsstoffer var blevet godkendt gennem GRAS-meddelelser, der udelukkende var baseret på upublicerede industristudier. FDA gennemgik ikke dataene. Det accepterede virksomhedens konklusion.

Resultatet er et reguleringssystem, hvor det agentur, der har til opgave at beskytte offentligheden mod usikre fødevarer, er bemandet af, finansieret af og underdanigt over for de industrier, det regulerer. De farmaceutiske virksomheder finansierer FDA gennem brugerafgifter — Prescription Drug User Fee Act, først vedtaget i 1992, betyder at lægemiddelvirksomheder betaler for gennemgangen af deres egne produkter. Fødevareindustrien bestemmer sikkerheden af sine egne tilsætningsstoffer. Pesticidindustrien leverer de studier, som EPA's registreringsbeslutninger er baseret på.

Det her er ikke regulering. Det er en opførelse af regulering — designet til at give indtrykket af tilsyn, mens det sikres, at virksomhedsinteresser ikke materielt begrænses. Svingdøren sikrer, at de mennesker, der træffer reguleringsmæssige beslutninger, har verdensopfattelsen, relationerne og de finansielle interesser fra de industrier, de formodes at regulere. Offentligheden stoler på FDA, fordi det eksisterer. Eksistensen er funktionen. Beskyttelsen er markedsføringen.

## Kapitel 52 — Codex Alimentarius

Codex Alimentarius-kommissionen — latin for "fødevarekodeks" — blev etableret i 1963 af Verdenssundhedsorganisationen og FN's Fødevare- og Landbrugsorganisation. Dens erklærede formål er at udvikle harmoniserede internationale fødevarestandarder, der beskytter forbrugernes sundhed og sikrer fair handelspraksis. Dens faktiske effekt har været at skabe en global reguleringsmæssig ramme, der begrænser adgang til naturlige sundhedsprodukter, begrænser styrken af kosttilskud og beskytter den forarbejdede fødevareindustri mod konkurrence med traditionelle og naturlige fødevarer.

Codex-standarder er teknisk frivillige — men de refereres af Verdenshandelsorganisationen som benchmark for internationale handelstvister. En nation, hvis fødevarestandarder afviger fra Codex, risikerer handelssanktioner. I praksis betyder dette, at Codex-standarder fungerer som de facto international lov — og sætter dermed de grænser, inden for hvilke nationale fødevareregulativer må operere.

Codex-retningslinjerne for vitaminer og mineraler — vedtaget i 2005 — etablerer maksimalt tilladte niveauer for kosttilskud, der i mange tilfælde er på eller nær de doser, der findes i et standard multivitamin. Retningslinjerne var påvirket af EU's Food Supplements Directive, der begrænser kosttilskudsstyrke til niveauer, som kritikere hævder er for lave til at opnå terapeutisk fordel. Under Codex-rammen kunne den terapeutiske brug af højdosis-vitaminer — C-vitamin i immun-understøttende niveauer, D-vitamin i de doser, der har vist sig at reducere sygdomsrisiko, B-vitaminer i neurologiske doser — begrænses til kun at være tilgængelige på recept.

Codex Alimentarius-kommissionen inkluderer repræsentanter fra 189 medlemslande. Den inkluderer også observatører fra fødevareindustrien, den farmaceutiske industri og ikke-statslige organisationer. Industriobservatørerne — fra virksomheder som Nestlé, BASF, Monsanto og International Federation of Pharmaceutical Manufacturers — deltager i udviklingen af standarder, der direkte påvirker deres kommercielle interesser. Kommissionen opererer ved konsensus, og konsensus formes af deltagerne med de største delegationer, de fleste ressourcer og den mest vedvarende tilstedeværelse.

Effekten af Codex-harmonisering er at skabe et globalt fødevarereguleringsmiljø, hvor forarbejdede fødevarer møder minimale restriktioner, kemiske tilsætningsstoffer godkendes gennem industripåvirkede processer, naturlige fødevarer og traditionelle produkter møder stigende reguleringsmæssige byrder, og kosttilskud progressivt begrænses til doser, der er ernæringsmæssigt ubetydelige.

Den filosofiske konflikt i hjertet af Codex er mellem to modeller for mad og sundhed. Én model behandler mad som et kommercielt produkt, der skal fremstilles, standardiseres og sælges — med sundhed defineret som fraværet af akut forgiftning. Den anden model behandler mad som medicin — den primære determinant for sundhed, der skal dyrkes, tilberedes og forbruges i overensstemmelse med traditionel viden og ernæringsvidenskab. Codex tjener den første model. Den begrænser den anden.

## Kapitel 53 — Krigen mod rå mælk

I hele menneskets historie indtil det tyvende århundrede var al mælk rå mælk. Enhver civilisation, der domesticerede dyr og forbrugte mejeriprodukter — over tusindvis af år, på hvert beboet kontinent — forbrugte mælk, der var uopvarmet, upasteuriseret og levende med de enzymer, gavnlige bakterier og biotilgængelige næringsstoffer, som rå mælk naturligt indeholder.

I dag er salg af rå mælk til menneskeligt forbrug ulovligt eller stærkt begrænset i det meste af USA og mange andre lande. I nogle delstater er det en kriminel handling at købe rå mælk direkte fra en landmand. Landbrug er blevet ransaget under våbentrussel af føderale og delstatslige betjente for den forseelse at sælge uforarbejdet mælk til villige kunder. FDA's officielle holdning, udtalt offentligt, er at "rå mælk er iboende farlig og bør ikke forbruges af nogen, på noget tidspunkt, af nogen grund."

Denne holdning understøttes ikke af evidensen. CDC's egne data viser, at antallet af sygdomme tilskrevet forbrug af rå mælk er forsvindende lille i forhold til de millioner af mennesker, der forbruger den. Risikoen for fødevarebåren sygdom fra rå mælk er sammenlignelig med — og i nogle tilfælde lavere end — risikoen fra pålæg, bladgrøntsager, spirer og andre almindeligt forbrugte fødevarer, der ikke er underlagt sammenligneligt forbud. Mellem 1998 og 2011 tilskrev CDC to dødsfald til forbrug af rå mælk i USA. I samme periode dræbte forurenet cantaloupe-melon 33 mennesker i et enkelt udbrud. Cantaloupe-melon blev ikke forbudt.

Rå mælk fra sunde, græsfodrede køer håndteret under sanitære forhold indeholder laktase — det enzym, der er nødvendigt for at fordøje laktose — gavnlige bakterier, der understøtter tarmsundhed, immunglobuliner, der understøtter immunfunktion, og fedtopløselige vitaminer i deres naturlige, biotilgængelige form. Pasteurisering ødelægger disse komponenter. Mange mennesker, der er "laktoseintolerante" ved forbrug af pasteuriseret mælk, kan fordøje rå mælk uden besvær — fordi laktaseenzymet ikke er blevet ødelagt af varme.

Krigen mod rå mælk handler ikke om sikkerhed. Den handler om markedskontrol. Pasteuriseringskravet sikrer, at al mælk skal passere gennem industrielle forarbejdningsanlæg — anlæg ejet af de mejerivirksomheder, der kontrollerer markedet. En landmand, der sælger rå mælk direkte til forbrugere, omgår hele forarbejdnings-, distributions- og detailkæden. Landmanden opfanger den fulde værdi af produktet. Forbrugeren betaler mindre og modtager et mere næringsrigt produkt. Virksomheden mister en kunde i begge ender.

Håndhævelseshandlingerne mod producenter af rå mælk — væbnede razziaer, produktkonfiskation, strafferetlige anklager, lukning af landbrug — er uforholdsmæssige i forhold til nogen faktisk folkesundhedsrisiko og tjener som afskrækkelse over for andre landmænd, der kunne overveje direkte salg. Budskabet er klart: fødevareproduktion og -distribution skal flyde gennem det korporative system. Direkte handler fra landmand til forbruger — det ældste økonomiske forhold i den menneskelige civilisation — behandles som en kriminel virksomhed.

## Kapitel 54 — Krigen mod hjemmehaver

I 2009 blev en kvinde i Oak Park, Michigan tiltalt for en forseelse for at dyrke grøntsager i sin forhave. Byens regulativ krævede "egnet, levende plantemateriale" — og byen fastslog, at tomater, peberfrugter, basilikum og andre spiselige planter ikke var "egnede." Anklagerne blev til sidst frafaldet efter national mediedækning, men retsforfølgelsen var ikke en anomali. Den var et udtryk for en reguleringsmæssig ramme, der på tværs af USA og store dele af den udviklede verden systematisk begrænser individers evne til at dyrke deres egen mad.

Grundejerforeninger — der styrer anslået 75 millioner amerikanere, der bor i over 370.000 boligforeninger — forbyder rutinemæssigt grøntsagshaver, frugttræer, kompostering, regnvandsopsamling og hold af høns eller andre små husdyr. Disse restriktioner håndhæves gennem bøder, panterettigheder og i nogle tilfælde tvangsauktion. Begrundelsen er ejendomsværdier og æstetiske standarder. Effekten er forbuddet mod selvforsyning.

Kommunale zonebestemmelser klassificerer hyppigt fødevareproduktion som landbrugsaktivitet — som er forbudt i boligzoner. At dyrke mad til personligt forbrug på egen ejendom kan overtræde zonebestemmelser i hundredvis af jurisdiktioner over hele landet. Forhaver møder særlig fjendtlighed — på trods af at forhaver ofte modtager det bedste sollys og repræsenterer det mest produktive dyrkningsareal tilgængeligt for husejere uden store grunde.

Forbuddet mod regnvandsopsamling — der eksisterede i forskellige former i flere vestlige delstater indtil de senere år — illustrerer det samme princip. Vand, der faldt fra himlen ned på ens eget tag og ind i ens eget opsamlingssystem, blev gjort krav på som statens ejendom, der skulle allokeres gennem vandrettighedsrammer kontrolleret af landbrugs- og industriinteresser. Nogle delstater har lempet disse restriktioner, men princippet — at naturressourcer, der lander på din ejendom, ikke er dine at bruge — afslører det reguleringsmæssige systems grundlæggende orientering.

Disse restriktioner er ikke tilfældige. De er det lokale udtryk for et fødevaresystem designet til at sikre, at al mad passerer gennem den kommercielle forsyningskæde — fra virksomhedslandbrug til virksomhedsforarbejder til virksomhedsdetailhandler. Hvert måltid du dyrker er et måltid, du ikke køber. Enhver have er en lille handling af uafhængighed fra systemet. Hvert hønsehold, hvert regnvandsopsamlingsfad og hver kompostbunke repræsenterer en husstand, der er marginalt mindre afhængig af de virksomheder, der kontrollerer fødevareforsyningen.

Krigen mod hjemmehaver handler ikke om æstetik eller ejendomsværdier. Den handler om afhængighed. En befolkning, der kan brødføde sig selv — selv delvist — er en befolkning, der ikke fuldt ud kan kontrolleres gennem fødevareforsyningen. De reguleringer, der begrænser hjemmeproduktion af fødevarer, beskytter ikke dig. De beskytter markedsandelen for de enheder, der profiterer på din manglende evne til at forsørge dig selv.

## Kapitel 55 — Bill Gates: Landbrugsjord

Bill Gates er den største private ejer af landbrugsjord i USA. Gennem et netværk af skuffeselskaber og investeringsinstrumenter — herunder Cascade Investment LLC, hans private holdingselskab — har Gates erhvervet over 109.000 hektar landbrugsjord på tværs af mindst nitten delstater, herunder betydelige beholdninger i Louisiana, Arkansas, Nebraska, Arizona og Washington.

Opkøbene blev foretaget diskret, gennem mellemmænd, og det fulde omfang af Gates' ejerskab af landbrugsjord var ikke bredt kendt, før en undersøgelse fra 2021 af The Land Report. Opkøbene er igangværende. Spørgsmålet er ikke blot, hvor meget jord Gates ejer, men hvorfor en teknologimilliardær systematisk erhverver midlerne til fødevareproduktion.

Gates er samtidig den største finansiør af landbrugsforskning i udviklingslandene — gennem Bill and Melinda Gates Foundation, der har investeret milliarder i landbrugsprojekter over hele Afrika og Sydasien. Fondens landbrugsprogrammer promoverer genetisk modificerede afgrøder, kunstgødning og digitalt landbrug — præcisionslandbrugssystemer, der bruger sensorer, GPS, dataanalyse og AI til at styre afgrødeproduktion. Fondens Alliance for a Green Revolution in Africa — AGRA — er blevet kritiseret af afrikanske fødevaresuverænitetsorganisationer for at fremme den samme kemisk afhængige, virksomhedskontrollerede landbrugsmodel, der udtømte jorden og fordrev smålandmænd i USA.

Gates er også en prominent investor i og fortaler for syntetisk kød. Han har andele i Beyond Meat, Impossible Foods og andre virksomheder, der udvikler plantebaserede og celledyrkede kødalternativer. Han har offentligt erklæret, at "alle rige lande bør gå over til 100 procent syntetisk oksekød" og har forfægtet reguleringsændringer, der ville fremskynde erstatningen af konventionelt husdyrhold med laboratoriefremstillede alternativer.

Konvergensen af interesser er slående: den samme person erhverver den fysiske jord, hvorpå mad dyrkes, finansierer de teknologier, der bestemmer, hvordan mad produceres, investerer i de syntetiske produkter designet til at erstatte traditionel mad og taler for de reguleringsændringer, der ville gøre overgangen obligatorisk. Det her er ikke filantropi. Det er vertikal integration af fødevareforsyningen — fra jorden til tallerkenen — af en enkelt aktør med kapitalen, indflydelsen og de institutionelle relationer til at omforme, hvad menneskeheden spiser.

Når én person ejer mere landbrugsjord end nogen anden i landet, finansierer landbrugsforskningsdagsordenen, investerer i erstatningsteknologierne og rådgiver de regeringer, der sætter fødevarepolitikken — er spørgsmålet om, hvorvidt denne person har dine sundhedsinteresser for øje, ikke akademisk. Det er det spørgsmål, der bestemmer, hvad du vil få lov til at spise.

## Kapitel 56 — Laboratoriekødsdagsordenen

Presset for at erstatte traditionelt husdyrhold med laboratoriefremstillet kød, insektprotein og plantebaserede erstatninger markedsføres som en klimaløsning og et etisk fremskridt. Fortællingen er overbevisende: konventionel husdyrproduktion genererer drivhusgasser, bruger enorme mængder vand og jord og involverer dyrelidelse. Syntetiske alternativer, lyder argumentet, kan levere den samme ernæring med en brøkdel af miljøpåvirkningen.

Fortællingen er også en trojansk hest for centraliseringen af fødevareforsyningen.

Traditionelt husdyrhold — i sin mest mangfoldige form — involverer millioner af uafhængige landmænd, ranchejere og pastoralister verden over, der hver forvalter deres egne besætninger, deres egen jord og deres egne bedrifter. Det er decentraliseret i sin natur. En landmand med husdyr er en fødevareproducent, der ikke svarer til nogen.

Celledyrket kød kræver bioreaktorer, farmaceutisk-kvalitets vækstmedier, sterile produktionsanlæg og intellektuelle ejendomslicenser. Det kan kun produceres i kapitalintensive laboratorier ejet af virksomheder med ressourcerne til at udvikle og skalere teknologien. Produktionen af syntetisk kød centraliserer fødevareproduktion i en grad, som selv industrielt landbrug ikke har opnået — fordi det eliminerer landmanden fuldstændigt.

Insektproteindagsordenen følger en lignende logik. World Economic Forum, FN's Fødevare- og Landbrugsorganisation og EU har alle promoveret insektforbrug som en bæredygtig proteinkilde. Insektavlsbedrifter skaleres over hele Europa og Nordamerika med arter som black soldier fly-larver og melorme, der forarbejdes til proteinpulvere, mel og tilsætningsstoffer. EU godkendte insektafledte ingredienser i brød, pasta, morgenmadsprodukter og andre forarbejdede fødevarer i 2023. I nogle tilfælde er insektafledte ingredienser til stede uden tydelig mærkning.

De plantebaserede alternativer — Impossible Burgers, Beyond Meat og deres konkurrenter — er ikke sundhedsfødevarer. De er ultra-forarbejdede produkter fremstillet af proteinisolater, frøolier, methylcellulose og snesevis af tilsætningsstoffer. En Impossible Burger indeholder sojaproteinkoncentrat, kokosolie, solsikkeolie, methylcellulose, dyrket dextrose, modificeret fødevarestivelse, sojaproteinisolat og sojaleghæmoglobin produceret af genetisk modificeret gær. Det er et fabriksprodukt markedsført som et landbrugsprodukt.

Den røde tråd er kontrol. Landmanden, der opdrætter kvæg på græsmark, er uafhængig. Virksomheden, der fremstiller protein i en bioreaktor, er en gatekeeper. Skiftet fra decentraliseret, jordbaseret fødevareproduktion til centraliseret, teknologiafhængig fødevarefremstilling overfører kontrollen med fødevareforsyningen fra millioner af uafhængige producenter til en håndfuld virksomheder, der ejer patenterne, anlæggene og forsyningskæderne. Klimafortællingen giver det moralske dække. Reguleringsapparatet giver håndhævelsen. Og den befolkning, der accepterer overgangen, opgiver den mest grundlæggende form for uafhængighed: evnen til at producere sin egen mad fra jorden.

## Kapitel 57 — Den syge befolknings forretningsmodel

USA bruger mere på sundhedspleje end nogen nation i historien — over 4,5 billioner dollars om året, cirka 18 procent af bruttonationalproduktet. Amerikanere bruger mere per person på medicinsk pleje end borgere i noget andet land. Og efter praktisk talt enhver målestok for sundhedsresultater — forventet levetid, spædbarnsdødelighed, forekomst af kroniske sygdomme, invaliditetsrater — rangerer USA blandt de dårligste af alle udviklede nationer.

Det her er ikke et paradoks. Det er det tilsigtede resultat af et system designet til at profitere på sygdom snarere end at forebygge den.

Det amerikanske sundhedssystem er ikke et sundhedssystem. Det er et sygdomshåndteringssystem. Det behandler ikke årsager. Det håndterer symptomer. Forretningsmodellen kræver en kontinuerlig forsyning af syge mennesker — og fødevaresystemet leverer dem. En befolkning, der fodres med næringsudtømt jord, pesticidbelastede afgrøder, sukker-konstrueret forarbejdet mad, frøoliemættede produkter, antibiotikabehandlet kød og fluorideret, kloreret, farmaceutisk-forurenet vand, er en befolkning, der vil udvikle kroniske sygdomme med rater, der genererer fire og en halv billion dollars om året i omsætning.

Tres procent af amerikanske voksne har mindst én kronisk sygdom. Fyrre procent har to eller flere. De mest almindelige — hjertesygdom, type 2-diabetes, fedme, kræft, autoimmune tilstande, depression og neurodegenerative lidelser — er alle sygdomme med stærke kostrelaterede og miljømæssige komponenter. De er også de mest profitable sygdomme at behandle — fordi de ikke helbredes. De håndteres i årtier med farmaceutiske interventioner, der koster tusindvis til titusindvis af dollars om året per patient.

Den farmaceutiske industri ønsker ikke, at du er rask. En rask person er en tabt kunde. En person med type 2-diabetes, der ordineres metformin, derefter insulin, derefter blodtryksmedicin, derefter kolesterolmedicin, derefter nyremedicin, derefter nerveskademedicin — den person er en indtægtskilde, der vokser over et helt liv. Maden, der forårsagede diabetesen, koster få kroner. Lægemidlerne, der håndterer den, koster tusindvis. Fødevareindustrien profiterer i den ene ende. Den farmaceutiske industri profiterer i den anden. De samme investeringsselskaber ejer betydelige andele i begge.

Det medicinske uddannelsessystem forstærker modellen. Medicinstuderende i USA modtager gennemsnitligt færre end tyve timers ernæringsundervisning over fire års medicinstudium. Læger trænes i at diagnosticere sygdomme og ordinere behandlinger — ikke i at identificere og adressere de kostrelaterede og miljømæssige årsager til sygdom. En læge, der fortæller en diabetespatient at ændre sin kost, praktiserer medicin. En læge, der ordinerer et lægemiddel, genererer omsætning for den farmaceutiske virksomhed, apoteksadministratoren, forsikringsselskabet og hospitalssystemet. Incitamentsstrukturen i amerikansk medicin belønner ikke forebyggelse. Den straffer den.

## Kapitel 58 — Farmaforbindelsen

Adskillelsen mellem fødevareindustrien og den farmaceutiske industri er en illusion. De er to afdelinger af et enkelt system — forbundet af ejerskab, af personale, af institutionelle relationer og af en forretningsmodel, hvor den ene afdeling skaber den efterspørgsel, som den anden afdeling forsyner.

Bayer — en af de største farmaceutiske virksomheder i verden — opkøbte Monsanto i 2018 for 63 milliarder dollars. Virksomheden, der producerer aspirin, p-piller, blodfortyndere og kræftmedicin, er nu den samme virksomhed, der producerer glyphosat, genetisk modificerede frø og de neonicotinoid-pesticider, der dræber bestøvere verden over. Den samme virksomhedsenhed, der sælger dig herbicidet på din mad, sælger dig lægemidlet til at behandle de tilstande, herbicidet bidrager til.

De institutionelle investeringsselskaber, der ejer fødevareindustrien, ejer også den farmaceutiske industri. Vanguard, BlackRock og State Street — de tre største kapitalforvaltere i verden, der forvalter en samlet formue på over tyve billioner dollars — er blandt de største aktionærer i praktisk talt enhver stor fødevarevirksomhed og praktisk talt enhver stor farmaceutisk virksomhed. De ejer betydelige andele i Nestlé, PepsiCo, Coca-Cola, Kraft Heinz og General Mills. De ejer også betydelige andele i Pfizer, Johnson and Johnson, Merck, AbbVie og Eli Lilly. Den samme kapital drager fordel, uanset om befolkningen køber forarbejdede fødevarer eller køber lægemidlerne til at behandle de sygdomme forårsaget af forarbejdede fødevarer.

Lobbyinfrastrukturen forstærker forbindelsen. Fødevareindustrien og den farmaceutiske industri er de to største lobbykræfter i Washington. Tilsammen bruger de mere på lobbyisme end forsvarsindustrien. Deres lobbyister former kostretningslinjerne, fødevaretilsætningsreguleringerne, lægemiddelgodkendelsesprocessen, forsikringsrefusionsstrukturerne og forskningsfinansieringsprioriteterne, der bestemmer, hvilke spørgsmål der stilles, og hvilke svar der findes.

Forskningspipelinen er lige så kompromitteret. Størstedelen af publiceret ernæringsforskning er finansieret af fødevareindustrien. Størstedelen af publiceret farmaceutisk forskning er finansieret af den farmaceutiske industri. Industrifinansieret forskning er langt mere tilbøjelig til at producere resultater, der er gunstige for sponsoren, end uafhængigt finansieret forskning — et fænomen så konsistent, at det har sit eget navn i litteraturen: finansieringseffekten.

Systemet er ikke i stykker. Det fungerer præcis som designet. Maden gør dig syg. Lægemidlerne håndterer sygdommen. Reguleringsagenturerne sikrer, at begge processer fortsætter uden afbrydelse. Investeringsselskaberne profiterer fra begge sider. Og befolkningen — der forbruger maden, tager lægemidlerne, betaler forsikringspræmierne, stoler på institutionerne — subsidierer hele operationen med deres penge, deres sundhed og deres liv.

## Kapitel 59 — Fødevaresuverænitet

Fødevaresuverænitet er folks og nationers ret til at definere deres egne fødevaresystemer — til at bestemme, hvad de dyrker, hvordan de dyrker det, hvad de spiser, og hvordan mad distribueres inden for deres samfund. Det adskiller sig fra fødevaresikkerhed, der blot spørger, om folk har nok kalorier. Fødevaresuverænitet spørger, hvem der kontrollerer fødevaresystemet, hvem der drager fordel af det, og om de mennesker, der spiser maden, har noget at sige om, hvordan den produceres.

Konceptet blev formuleret af La Via Campesina — en international bevægelse af småbønder, oprindelige folk og landarbejdere — ved Verdens Fødevaretopmøde i 1996. Det opstod som en direkte reaktion på den korporative globalisering af landbruget, der var ved at fortrænge smålandmænd, ødelægge traditionelle fødevaresystemer og koncentrere kontrollen over fødevareforsyningen i hænderne på et svindende antal multinationale virksomheder.

Fødevaresuverænitet hviler på flere principper. Det første er retten til mad som en grundlæggende menneskeret — ikke en vare der allokeres af markeder. Det andet er prioriteringen af lokale fødevaresystemer over eksportorienteret landbrug — brødføde lokalsamfund før globale råvaremarkeder. Det tredje er landmænds ret til at gemme, udveksle og plante frø uden begrænsning fra immaterialretlig lovgivning. Det fjerde er afvisningen af den industrielle model, der behandler mad som en industriel indsats og jorden som et fabriksgulv.

Disse principper er under systematisk angreb. Handelsaftaler — fra NAFTA til WTO's landbrugsaftale til Trans-Pacific Partnership — er blevet struktureret til at åbne nationale fødevaremarkeder for global konkurrence, presse priserne ned for lokale producenter og skabe afhængighed af importerede fødevarer. Frølove — promoveret af industrien og håndhævet af regeringer — kriminaliserer opbevaring og udveksling af traditionelle frø, mens de giver juridiske monopoler til virksomheder, der patenterer genetiske modifikationer. Jordtyverier — i Afrika, Sydamerika og Sydøstasien — overfører landbrugsjord fra subsistenslandmænd til virksomhedsbedrifter, der producerer eksportafgrøder.

Alternativet er ikke en tilbagevenden til en indbildt pastoral fortid. Det er et bevidst valg om at genopbygge fødevaresystemer, der prioriterer ernæring over profit, mangfoldighed over monokultur, lokal produktion over global handel og menneskers sundhed over virksomhedsindtægter. Det er bondemarkeder, fællesstøttet landbrug, frøbiblioteker, bylandbrug, permakultur-selvforsyning og kooperative fødevarenetværk — den decentraliserede, modstandsdygtige fødevareinfrastruktur, der eksisterer i ethvert samfund, hvor folk har valgt at opbygge den.

Fødevaresuverænitet er ikke en politisk holdning. Det er en overlevelsesstrategi. I en verden, hvor fire virksomheder kontrollerer over 60 procent af det globale frøsalg, fire virksomheder kontrollerer over 80 procent af kornhandelen, og de samme investeringsselskaber ejer fødevarevirksomhederne, de kemiske virksomheder og de farmaceutiske virksomheder — er retten til at dyrke sin egen mad, gemme sine egne frø og brødføde sit eget lokalsamfund ikke et livsstilsvalg. Det er den mest grundlæggende hævdelse af menneskelig uafhængighed, der stadig er tilgængelig.

## Kapitel 60 — Den suveræne tallerken

Du har læst tres kapitler, der dokumenterer den systematiske forgiftning af den menneskelige fødevareforsyning — fra ødelæggelsen af levende jord til konstruktionen af vanedannende forarbejdede fødevarer, fra forureningen af vandet til den korporative kapring af reguleringssystemet. Billedet er ikke subtilt. Fødevaresystemet er ikke i stykker. Det er designet — designet til at producere maksimal profit for de virksomheder, der kontrollerer det, og maksimal afhængighed for den befolkning, der forbruger det.

Spørgsmålet er, hvad du gør nu.

Den suveræne tallerken begynder med bevidsthed. Du kan ikke afvise, hvad du ikke ser. Formålet med denne bog har været at gøre det usynlige synligt — at vise dig, hvad der er i jorden, frøet, sprøjtemidlet, fabrikken, vandet og de institutioner, der styrer dem alle. Du ved nu, hvad du spiser. Valget om, hvorvidt du vil fortsætte med at spise det, er dit.

Dyrk noget. Begynd med én plante i en potte på en vindueskarm, hvis det er, hvad du har. En enkelt tomatplante, et par urter, en beholder med salat. Selve det at dyrke mad — enhver mad, i enhver mængde — genforbinder dig med den proces, som det industrielle system har afbrudt. Det lærer dig, hvad mad er. Det viser dig, hvordan levende jord ser ud, hvordan en sund plante dufter, hvordan rigtig mad smager, når den ikke er blevet sprøjtet, forarbejdet og fragtet over et kontinent.

Køb fra lokale landmænd. Find bondemarkedet, gårdbutikken, det fællesstøttede landbrugsprogram i dit område. Hver krone du bruger hos en lokal landmand er en krone, der ikke flyder til de virksomheder, der er dokumenteret i denne bog. Det er en krone, der understøtter jordsundhed, frømangfoldighed og den økonomiske levedygtighed for de mennesker, der faktisk dyrker mad i stedet for at fremstille produkter.

Filtrer dit vand. Et godt aktivt kulfilter fjerner klor, kloramin og mange desinfektionsbiprodukter. Et omvendt osmose-system fjerner fluorid, farmaceutiske rester og de fleste forurenende stoffer. Investeringen er beskeden i forhold til den livstidseksponering, den eliminerer.

Læs ingredienserne. Hvis etiketten indeholder forbindelser, du ikke kan udtale, frøolier du nu genkender, sødemidler du nu forstår eller tilsætningsstoffer nummereret i hundredvis — er det ikke mad. Det er et produkt. Forskellen har betydning. Din krop kender forskellen, selv når etiketten ikke fortæller dig det.

Lav din egen mad. Det enkeltstående mest effektive skridt, du kan tage for at generobre din sundhed fra det industrielle fødevaresystem, er at tilberede mad fra hele ingredienser i dit eget køkken. Det eliminerer lyksalighedspunktskonstruktionen, frøolierne, tilsætningsstofferne, HFCS'en og den ultra-forarbejdning, der definerer produkterne på supermarkedshylderne. Det kræver ikke kulinarisk færdighed. Det kræver en beslutning.

Gem frø. Lær hvilke planter i din have, der producerer levedygtige frø, og hvordan man gemmer dem. Frøopbevaring er den ældste landbrugsteknologi på Jorden — praktiseret af enhver agerbrugskultur i ti tusind år. Det er grundlaget for fødevaresuverænitet. Et gemt frø er et frø, som ingen virksomhed kontrollerer.

Støt de landmænd, frøopbevarere, råmælksproducenter, regenerative ranchejere og fødevaresuverænitetsfortalere, der bygger alternativet. De er under reguleringsmæssigt pres, juridisk trussel og økonomisk konkurrence fra de mest magtfulde virksomheder på Jorden. De fortsætter, fordi de forstår, hvad der er på spil.

Gifttallerkenen er ikke uundgåelig. Den er et valg — truffet for dig af institutioner, der profiterer på din uvidenhed og din føjelighed. Den suveræne tallerken er også et valg — truffet af dig, for dig selv, din familie og dit samfund. Hvert måltid er en stemme. Enhver have er en modstandshandling. Hvert gemt frø er en uafhængighedserklæring fra et system, der var designet til at eje maden, vandet, sundheden og fremtiden for ethvert menneske på Jorden.

Tallerkenen er din. Tag den tilbage.
